Справа № 438/1396/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т. 
Провадження № 22-ц/811/57/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:77

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,
секретарка: Скакун І.А.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_1 , його представниці – ОСОБА_2 , представників відповідача Відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області – Ференц О.І., Паращака Н.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та Відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області на рішення Бориславського міського суду Львівської області в складі судді Слиша А.Т. від 20 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -
в с т а н о в и л а : 
рішенням Бориславського міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області про визнання незаконним наказу за №01-06/148-к від 17 жовтня 2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності відмовлено.
       Визнано незаконними накази відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області за №01-06/150-к від 26 жовтня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » та за №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».
       Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Бориславського закладу загальної середньої освіти 1-ІІІ ступенів №7 Бориславської міської ради Львівської області.
       Стягнуто з відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 96 182 (дев`яносто шість тисяч сто вісімдесят дві) гривні 50 (п`ятдесят) копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року, без врахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.
       Стягнуто з відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 1 000 (одну тисячу) гривень 00 копійок відшкодування моральної шкоди.
       Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць вирішено допустити до негайного виконання.
       Стягнуто з відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із 15 (п`ятнадцять) гривень 37 (тридцять сім) копійок.
       Стягнуто з відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області в дохід держави судові витрати, що складаються із 1802 (одна тисяча вісімсот дві) гривні 62 (шістдесят дві) копійки.
       Вказане рішення оскаржили Відділ освіти Бориславської міської ради Львівської області та ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі Відділ освіти Бориславської міської ради Львівської просить частково скасувати рішення в частині визнання незаконними накази відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області за №01-06/150-к від 26 жовтня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » та за №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Бориславського закладу загальної середньої освіти 1-ІІІ ступенів №7 Бориславської міської ради Львівської області; стягнення з відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 96 182 (дев`яносто шість тисяч сто вісімдесят дві) гривні 50 (п`ятдесят) копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року, без врахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати; стягнення з відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 1 000 (одну тисячу) гривень 00 копійок відшкодування моральної шкоди; стягнення з відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 судових витрат, що складаються із 15 (п`ятнадцять) гривень 37 (тридцять сім) копійок та стягнення з відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області в дохід держави судові витрати, що складаються із 1802 (одна тисяча вісімсот дві) гривні 62 (шістдесят дві) коп. та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 . Вважають, що рішення в оскаржуваній частині ухвалено судом за ряду невідповідності висновків, викладених у цій частині рішення суду першої інстанції обставинам справи та з неправильного застосування у цій частині судового рішення ряду норм матеріального права. Звертають увагу, що зважаючи на зміст заяви матері учня 2-го класу середньої школи №7 міста Борислава ОСОБА_3 , враховуючи зібрані у справі письмові докази та свідчення свідків, очевидним є те, що відповідь на заяву ОСОБА_3 слід було надавати, керуючись при цьому 5-денним строком (протягом 5-ти робочих днів) з дня отримання заяви у відповідності із положеннями ЗУ «Про доступ до публічної інформації». Проте, дирекцією школи, а саме: виконувачем обов`язків директора ОСОБА_4 безпідставно було проігноровано ці вимоги Закону, що свідчить про порушення нею, в тому числі, трудової дисципліни. Однак, директор школи, - позивач у справі ОСОБА_1 категорично безпідставно відмовився вжити заходів реагування до завуча школи у зв`язку із вчиненим нею вищезазначеним порушенням Закону, а також відмовився виконувати законні розпорядження відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області щодо вжиття до завуча школи ОСОБА_4 заходів дисциплінарної відповідальності за ці порушення, які фактично містилися в листі відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області від 11.10.2018р., що був адресований позивачу у справі ОСОБА_1 . Вважають, що наказ відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області №01-06/150-к від 26.10.2018р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » прийнято відповідачем у справі законно та з урахуванням усіх об`єктивних обставин справи, тому оскаржуване рішення Бориславського міського суду Львівської області в цій частині підлягає до скасування з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог позивача. Таким чином, за наявності двох законних та чинних наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності за короткий період часу (протягом одного місяця) у діях позивача ОСОБА_1 очевидним є систематичне порушення трудової дисципліни, що уже само по собі могло бути достатньою підставою для його звільнення із займаної посади директора школи. Зазначають, що фактами порушення трудової дисципліни, неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків директора ОСОБА_1 , що зазначені у довідці від 29.10.2018р. підтверджується належними письмовими доказами у справі та свідченнями багатьох свідків, які були допитані судом за час розгляду справи у суді першої інстанції та частково визнані самим позивачем ОСОБА_1 як перед комісією, так і під час розгляду справи у суді першої інстанції. Вказують, що порушення директором пунктів 2.5, 2.13, 2.23, 2.52, 4.2 Типової інструкції директора загальноосвітньої школи, затвердженої начальником відділу освіти Бориславської міської ради наказом по відділі освіти №01-05/309 від 27.12.2016р. та неналежне виконання ОСОБА_1 ряду повноважень як керівника закладу освіти, передбачених частиною 3 статті 26 ЗУ «Про освіту». Також, категорично не погоджуються із висновком суду першої інстанції, який міститься у рішенні про те, що зміст статті 149 КЗпП зобов`язує власника або уповноваженого ним органу при вирішенні питань щодо дисциплінарної відповідальності працівника довести до відома особу про встановленні факти порушень з її сторони, зажадати від не її пояснення. Адже, такі пояснення ОСОБА_1 надавались комісії та уповноваженим представникам відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області під час розгляду комісією питань порушень, які мали місце у діях ОСОБА_1 на посаді директора школи №7. Також, звертають увагу, що систематичність невиконання позивачем ОСОБА_1 покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку обов`язків доведена фактом застосування до відповідача ОСОБА_1 , двох цілком законних доган із наказами від 17 жовтня 2018 р. за №01-06/148-к та від 26 жовтня 2018 року №01-06/150-к, а також довідка від 29 жовтня 2018 року за вчинення директором школи №7 дисциплінарних порушень у різний, проте незначний період часу одне після одного, а також довідкою від 29 жовтня 2020р., яка містить багато інформації та фактів систематичного та тривалого порушення трудової дисципліни, які мали місце у діях та бездіяльності директора школи – позивача ОСОБА_1 . Відтак, наказ відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » прийнято законно та з урахуванням усіх об`єктивних обставин справи та грубих систематичних та триваючих значний період у часі порушень трудових обов`язків ОСОБА_1 та його помилково скасовано судом першої інстанції оскаржуваним у справі рішенням від 20.11.2020р. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення в частині стягнення з відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року в сумі 96 182,50 грн., та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути з відділу освіти Бориславської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2018 року по 20 листопада 2020 року в сумі 195 827,57 грн.; скасувати рішення в частині стягнення з відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 судових витрат, що складаються із 15,37 грн. та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути з відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із 1552,17 грн. 
Вказує, що не погоджується із зазначеним рішенням суду першої інстанції також в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат, з підстав неправильності установлення обставин, які мають значення для справи, щодо стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з відсутністю вини позивача в розгляді справи більше одного року, а також стягнення судових витрат за дві позовні вимоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Категорично не погоджується із позицією суду в частині стягнення середнього заробітку лише за один рік з 09 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року, оскільки вважає, що його вина щодо строків розгляду справи в даному випадку відсутня і він відповідно до ст. 235 КЗпП України має право на стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Звертає увагу, що в питанні стягнення середнього заробітку лише за один рік суд не врахував численні відкладення справи представниками відповідача, перебування суді у відпустці, відрядженні, на лікарняному, заявлення представниками Відповідача клопотання про допит 25 осіб, як свідків, та подальшу відмову від допиту 11 з цих осіб, неможливість Відповідача забезпечити явку своїх свідків, внаслідок чого розгляду справи затягнувся. На його думку, його вини у розгляді справи понад 1 рік немає, оскільки протягом першого року розгляду справи він не з`явився у судове засідання лише один раз 31.10.2019р., тобто в даному випадку немає підстав для ствердження про наявність вини позивача у розгляді справи більше одного року, а тому згідно ст. 235 КЗпП України суд повинен був винести рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а саме за період з 09.11.2018р. по 20.11.2020р. Таким чином, вважає, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 195 827, 57 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2018 року по 20 листопада 2020 року (384,73 грн. х 509 робочих днів), без врахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представниці на підтримання їх апеляційної скарги та в заперечення скарги відповідача, представників відповідача на підтримання їх скарги та в заперечення скарги позивача, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заяв про збільшення позовних вимог, апеляційних скарг, відзивів на них, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 11, ч.1 ст. 141, ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення ЄСПЛ у справі Bellet v. France, ст.ст. 139, 140, 141, 147,147-1, 148, 149, 235, 237-1 КЗпП України, постанови Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №442/7751/16-ц, від 25 червня 2018 року по справі №714/395/17, від 23 січня 2018 року по справі №273/212/16-ц, від 30 травня 2018р., у справі №461/9803/16-ц, п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, ч.2 ст. 26 Закону України «Про загальну середню освіту», ст. 61 Конституції України, Розділи І,ІІ,ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, п.9,13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995, та задовольняючи частково позов виходив з того, що згідно з наказом начальника відділу освіти Бориславської міської ради за № 92-к від 19 серпня 2011 року позивач ОСОБА_1 призначений на посаду директора ЗОШ І-Ш ступенів №7. Згідно з пунктом 4.2 Типової інструкції директора загальноосвітньої школи, затвердженої начальником відділу освіти Бориславської міської ради наказом по відділі освіти №01-05/309 від 27 грудня 2016 року, за невиконання чи неналежне виконання без поважних причин Статуту і Правил внутрішнього трудового розпорядку школи, інших нормативних документів, законних розпоряджень органів управління освіти, посадових обов`язків, встановлених даною Інструкцією, в тому числі за невикористання наданих прав, директор несе дисциплінарну відповідальність у порядку, визначеному трудовим законодавством. Суд встановив, що відповідно до наказу начальника відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області Е.Качмарчик за №01-06/148-к від 17 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 був притягнений до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за не виконання п.4.2 посадової інструкції Директора загальноосвітнього навчального закладу, а саме: не виконання наказу відділу освіти в частині не проведення повторного звітування керівника закладу загальної освіти №7 від 31 серпня 2018 року №01-05/193 «Про внесення змін до п.2.1 наказу відділу освіти Бориславської міської ради від 28 серпня 2018 року №01-05/191 «Про підсумки проведення звітування керівника закладу загальної середньої освіти №7 у 2018 році». Відповідно до Примірного положення про порядок звітування керівників дошкільних, загальноосвітніх та професійно-технічних навчальних закладів перед педагогічним колективом та громадськістю, затвердженого Міністерством освіти науки та культури № 178 від 23 березня 2005р., керівник навчального закладу має щороку звітувати про свою діяльність на загальних зборах (конференціях) педагогічного колективу, батьківського комітету, ради, піклувальної ради та громадськості. В пункті 4 даного Порядку передбачено, що на загальні збори (конференцію) обов`язково запрошуються члени батьківського комітету, ради та піклувальної ради навчального закладу, батьки та представники інших органів громадського самоврядування; дата проведення та порядок денний загальних зборів (конференції) повідомляється педагогічному колективу, членам батьківського комітету, ради та піклувальної ради навчального закладу, батькам та представники інших органів громадського самоврядування не пізніше, ніж за 15 днів до дня проведення; для ведення зборів обирається голова та секретар, який веде протокол засідання. Згідно показів ОСОБА_1 ним 21 серпня 2018 року проведено звітування керівника загальноосвітнього навчального закладу перед педагогічним колективом та громадськістю. Проте, згідно наказу відповідача від 28 серпня 2018 року «Про підсумки проведення звітування керівника закладу загальної освітньої школи №7 у 2018 році» директором школи при проведенні звітування було допущено ряд порушень, зокрема п.6 Положення: не було прозвітовано про результати навчальної та позакласної роботи, вжиті заходи щодо соціального захисту учнів та вчителів, збереження і зміцнення здоров`я учасників навчально-виховного процесу, створення належних умов для забезпечення рівного доступу для здобуття якісної освіти, варіативності навчання, стан охорони праці та безпеки життєдіяльності, фінансово-господарську діяльність та ефективність використання бюджетних коштів, благодійних внесків, а також про професійний внесок керівника у підвищенні організації навчально-виховного процесу. Відповідно, адміністрацією відповідача визнано звіт керівника таким, що не відбувся, та зобов`язано провести повторне звітування. Допущені порушення позивачем ОСОБА_1 при проведенні звітування підтверджуються дослідженими судом копією протоколу №1 загальноосвітньої конференції ЗОШ 1-ІІІ ступенів №7 м.Борислава від 21 серпня 2018 року, а також показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Позивач ОСОБА_1 , звітуючи перед вищим органом громадського самоврядування - загальними зборами колективу, не створив належні умови для реалізації  вимог Примірного положення про порядок звітування керівників дошкільних, загальноосвітніх та професійно-технічних навчальних закладів перед педагогічним колективом та громадськістю, затвердженого Міністерством освіти науки та культури № 178 від 23 березня 2005 року, в частині пропорційного  представництва  усіх делегатів загальних зборів від педагогічного колективу, членів батьківського комітету та представників інших органів громадського самоврядування. Позивач ОСОБА_1 не надав суду відомостей про своєчасне повідомлення зацікавлених осіб про дату, час та місце проведення звіту директора загальноосвітньої школи І-ІІІ №7 Бориславської міської ради, що в свою чергу вказує на недотримання позивачем п. 7.9 Посадової інструкції директора загальноосвітньої школи І-ІІІ №7 Бориславської міської ради. Не зважаючи на вимогу відділу освіти, позивач ОСОБА_1 , вважаючи незаконним наказ від 31 серпня 2018 року №01-05/193, не усунув порушень, допущених при звітуванні керівника загальноосвітнього навчального закладу перед педагогічним колективом та громадськістю, який відбувся 21 серпня 2018 року. Тобто, має місце невиконання працівником без поважних причин своїх трудових обов`язків. Відповідно, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області про визнання незаконним наказу за №01-06/148-к від 17 жовтня 2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності суд вважав, що слід відмовити. Разом з тим, оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважав, що накази відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області за №01-06/150-к від 26 жовтня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » та за №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » слід визнати незаконними, а позивача ОСОБА_1 поновити на посаді директора Бориславського закладу загальної середньої освіти 1-ІІІ ступенів №7 Бориславської міської ради Львівської області, виходячи з наступного. Суд вказав, що підставою винесення наказу за №01-06/150-к від 26 жовтня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » позивачу оголошено догану за порушення п.4.2 посадової інструкції директора загальноосвітнього навчального закладу, затвердженої Наказом відділу освіти від 27 грудня 2016 року №01- 05/309, а саме: за невиконання без поважних причин розпорядження відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області згідно листа №01-18/706 від 11жовтня 2018 року. Зазначеним листом від 11 жовтня 2018 року відділ освіти Бориславської міської ради Львівської області у зв`язку з порушенням заступником директора школи №7 з навчально-виховної роботи Сердюк Ю.Д. Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: частини 5 пункту 1 статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у зв`язку з несвоєчасним наданням інформації на запит фізичної особи про надання такої інформації, зобов`язано ОСОБА_1 , як директора школи №7 міста Борислава, притягнути до дисциплінарної відповідальності у виді догани ОСОБА_13 згідно з чинним законодавством. Суд критично оцінив вищезгаданий лист за підписом начальника відповідача, оскільки в трудові обов`язки позивача, відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про загальну середню освіту» та п.3.2. Типової інструкції директора загальноосвітньої школи, затвердженої начальником відділу освіти Бориславської міської ради наказом по відділі освіти №01-05/309 від 27 грудня 2016 року, заступник керівника, педагогічні та інші працівники закладу загальної середньої освіти призначаються на посади та звільняються з посад керівником цього закладу. Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Отже, застосування стягнення до заступника директора є виключним повноваженням директора школи і директор школи не може в цьому питанні зобов`язуватись іншими особами до вчинення тих чи інших дій. Директор школи повинен реалізовувати свої повноваження, передбачені чинним законодавством, а у питанні застосування стягнень повинен бути об`єктивним та незалежним відповідно до положень КЗпП України. Суд встановив, що у провину позивачу ставилось те, що він не притягнув завуча ОСОБА_13 до дисциплінарної відповідальності. З наявних у справі доказів суд не знаходив належних підстав для накладення на позивача стягнення у виді догани, оскільки серед посадових обов`язків, в тому числі п.4.2 посадової інструкції директора загальноосвітнього навчального закладу позивача ОСОБА_1 немає такого, як виконання листів за підписом начальника відділу освіти про притягнення до дисциплінарної відповідальності підлеглих працівників. Інші доводи відповідача фактично зводяться до неправильного, на їх думку, поводження позивача в колективі та невідповідності його займаній посаді внаслідок, на їх думку, його недостатньої професійної кваліфікації - але таке не має правового значення для правильного вирішення спору. Також, суд зазначив, що стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. В матеріалах справи відсутнє будь-яке підтвердження дотримання відповідачем зазначеної процедури, а також належного повідомлення ОСОБА_1 про застосування до нього догани. Із наказом від 26 жовтня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » позивач був ознайомлений лише 05 листопада 2018 року. Суд встановив, що 26 жовтня 2018 року позивач перебував на листку непрацездатності. Суд визнав необґрунтованими та відхилив твердження представника відповідача про оформлення листка непрацездатності з порушенням норм чинного законодавства, оскільки представник відповідача не надав суду доказів того, що зазначений листок непрацездатності як в позасудовому, так і в судовому порядку ним оспорювався. Підставою, зазначеному у наказі, слугувало фактично пояснення ОСОБА_1 від 12 жовтня 2018 року, як директора школи, про відсутність підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності підлеглого працівника. Таким чином, суд вважав, що начальником відділу освіти був порушений порядок накладення дисциплінарного стягнення, порядок його винесення та ознайомлення з ним позивача. Такі порушення безпосередньо тягнуть за собою як наслідок - скасування відповідних стягнень. На підставі зазначеного, суд вважав, що наказ відповідача за №01-06/150-к від 26 жовтня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » у виді догани підлягає скасуванню. Щодо невиконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків після застосування до нього дисциплінарних стягнень у виді доган, то суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні відповідні докази, які б підтверджували це належним чином. Суд встановив, що звільненню позивача з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України, передувало накладення на останнього наказами від 17 жовтня 2018 року та 16 жовтня 2018 року дисциплінарних стягнень у виді доган. Проте відповідачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували, що до застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення ним було відібрано від позивача письмові пояснення. Також не доведено, що пояснення від позивача відповідач зажадав, але позивач відмовився їх надати. Натомість, як встановив суд, про оголошення вказаних доган позивачу стало відомо лише при ознайомленні з вищезгаданими наказами про накладення таких доган, про що свідчить його особистий підпис про незгоду з даними наказами. Згідно наказу відповідача за №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 », підставою для звільнення позивача є: накази від 17 жовтня 2018р. за №01-06/148-к та від 26 жовтня 2018 року №01-06/150-к та довідка від 29 жовтня 2018 року. Відповідно до пояснення представників відповідача у даній довідці відображені інші допущені позивачем порушення трудової дисципліни, як директором школи, які мають триваючий характер. Суд встановив, що виносячи наказ про звільнення позивача на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України  за №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » відділ освіти взяв до уваги довідку від 29 жовтня 2018 року, в якій відображені порушення позивачем трудових обов`язків, за частину яких уже притягнув до дисциплінарної відповідальності позивача наказами від 17 жовтня та 26 жовтня 2018 року у виді доган, при цьому не конкретизувавши конкретні порушення позивачем трудових обов`язків, які послужили підставою для притягнення до відповідальності позивача у виді звільнення. Враховуючи, що представниками відповідача не доведено систематичного невиконання позивачем покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку обов?язків, підстав для звільнення його з роботи на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України не вбачалось, оскільки позивачем не вчинено жодного проступку після притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача наказами від 17 жовтня та 26 жовтня 2018 року у виді доган, відтак, суд вважав, що наказ №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » підлягає скасуванню як незаконний. Окрім того, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 , якого було повідомлено про дату, час і місце судового засідання, двічі, а саме 31 жовтня 2019 року та 09 червня 2020 року, без поважних причин не з`явився в судове засідання, а також подання доказу, зокрема довідки про доходи за №331 від 02 грудня 2019 року, подано стороною поза межами строків, визначених ч.2 ст.83 ЦПК України. Відповідно, суд вважав за необхідне стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу лише за період з 09 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року, враховуючи наявність вини позивача щодо строків розгляду справи. Суд встановив, що останніми двома місяцями перед звільненням позивача з роботи були вересень та жовтень 2018 року. Середньоденна заробітна плата позивача за даний період склала 384 гривні 73 копійки, що стверджується довідкою відповідача за №331 від 02 грудня 2019 року. Таким чином, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 96 182 (дев`яносто шість тисяч сто вісімдесят дві) гривні 50 (п`ятдесят) копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року (384,73 грн. х 250 робочих днів), без врахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати. Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000, 00 гривень, то суд вважав, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач зазначив, що його звільнення відобразилось на його моральному стані. Він не мав можливості повноцінно підтримувати нормальні життєві зв`язки та був змушений застосовувати додаткові зусилля для відновлення свого порушеного становища, йому були заподіяні душевні страждання, стрес, відчуття постійної тривоги та неспокою. Суд враховував, що лише сам факт порушення трудового законодавства вже є підставою на відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Звільнення позивача під час його непрацездатності є обставиною, що свідчить про наявність вимушених змін у життєвих стосунках працівника і такі дії є втручанням у право на майно (грошові кошти) що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідно, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 (однієї тисячі) гривень, виходячи з принципів розумності та співмірності. Керуючись ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважав, що рішення в частині поновлення  ОСОБА_1  на посаді директора Бориславського закладу загальної середньої освіти 1-ІІІ ступенів №7 Бориславської міської ради Львівської області та стягнення середньогозаробітку за один місяць слід допустити до негайного виконання. Також, суд зазначив, що згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за категорією спорів про поновлення на роботі, то суд вважав, що з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 1802 (одна тисяча вісімсот дві) гривні 62 (шістдесят дві) копійки а також 15 (п`ятнадцять) гривень 37 (тридцять сім) копійок на користь позивача за частково задоволені позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарг таких висновків суду не спростовують та підстав для скасування оскаржуваного рішення суд першої інстанції – немає.
       23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області, у якому просив:
?визнати незаконним та скасувати Наказ відділу освіти Бориславської міської ради №01-06/148-к від 17.10.2018р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 .
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він працював на посаді директора Бориславської ЗОШ І-ІІІ ступенів №7 з 2011 року. Наказом відділу освіти Бориславської міської ради №01-06/148-к від 17 жовтня 2018 року позивач був притягнений до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за не виконання п.4.2 посадової інструкції Директора загальноосвітнього навчального закладу, а саме: не виконання наказу відділу освіти в частині не проведення повторного звітування керівника закладу загальної освіти №7 від 31 серпня 2018 року №01-05/193 «Про внесення змін до п.2.1 наказу відділу освіти Бориславської міської ради від 28 серпня 2018 року №01-05/191 «Про підсумки проведення звітування керівника закладу загальної середньої освіти №7 у 2018 році». Позивач вважає вказаний наказ відділу освіти Бориславської міської ради №01-06/148-к від 17 жовтня 2018 року незаконним і таким, що винесений з особистих мотивів керівника відділу освіти, оскільки позивач не вчиняв жодних дисциплінарних проступків, не порушував трудової дисципліни та належним чином і в повному обсязі виконував всі свої посадові обов`язки, визначені посадовою інструкцією.
       Крім цього, позивач ОСОБА_1 4 грудня 2018 року звернувся в суд з позовом до відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області, у якому з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог просив:
-визнати незаконними Наказ відділу освіти Бориславської міської ради №01-06/150-к від 26 жовтня 2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ;
-визнати незаконними наказ відділу освіти Бориславської міської ради №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року про звільнення ОСОБА_1 ;
-поновити його на роботі на посаді директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №7 Бориславської міської ради;
-стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 169 281, 20 грн. за період здати звільнення 08.11.2018р. по 17.08.2020р.;
-стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень;
-допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць (справа №438/1555/18).
       В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що працював на посаді директора Бориславської ЗОШ І-ІІ ступенів №7 з 2011 року по 09 листопада 2018 року. Наказом відділу освіти Бориславської міської ради №01-06/148-к від 17 жовтня 2018 року позивач був притягнений до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за невиконання ним п.4.2 посадової інструкції директора загальноосвітнього навчального закладу, а саме не виконання наказу відділу освіти в частині не проведення повторного звітування керівника закладу загальної освіти №7 від 31 серпня 2018 року №01-05/193 «Про внесення змін до п.2.1. наказу відділу освіти Бориславської міської ради від 28 серпня 2018 року №01-05/191 «Про підсумки проведення звітування керівника закладу загальної середньої освіти №7 у 2018 році». Наказом відділу освіти Бориславської міської ради №01-06/150-к від 26 жовтня 2018 року позивач був повторно притягнений до дисциплінарної відповідальності і йому було оголошено догану за не виконання ним п.4.2 посадової інструкції директора загальноосвітнього навчального закладу, затвердженої наказом відділу освіти від 27 грудня 2016 року №01-05/309, а саме не виконання без поважних причин розпорядження відділу освіти міської ради (лист відділу освіти від 11 жовтня 2018 року №01-18/706). Далі наказом відділу освіти Бориславської міської ради №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року позивача було протиправно звільнено із займаної посади у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, п.3 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає вказані накази відділу освіти Бориславської міської ради незаконними і такими, що винесені з особистих мотивів керівника відділу освіти, оскільки позивач не вчиняв жодних дисциплінарних проступків, не порушував трудової дисципліни та належним чином і в повному об`ємі виконував всі свої посадові обов`язки, визначені посадовою інструкцією.
       Ухвалою Бориславського міського суду від 18 квітня 2019 року було об`єднано в одне провадження вищевказані позови ОСОБА_1 до відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області, справі присвоєно номер 438/1396/18.
Рішення в частині вирішення вимоги про визнання незаконним наказу за №01-06/148-к від 17 жовтня 2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності не оскаржується ні позивачем, ані відповідачем.
Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Трудова дисципліна – це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.
Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.
Згідно ст. 140 цього ж Кодексу трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.        
Крім цього, згідно змісту ст. 141 Кодексу сам власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.
Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну. (ст. 142 КЗпП України).
Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.
При розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо.
Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством ст. 147-1 КЗпП України).
Відповідно до ч. 1 ст. 148 цього Кодексу дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна з важливих ознак порушення трудової дисципліни.
Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147–149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема чи враховані обставини, за яких вчинено проступок та чи не закінчився встановлений для цього строк.
Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.
Вказані вище висновки відповідають також правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 22.07.2020р. у справі №554/9493/17.
Відповідно до ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу).
Також, згідно, ст. 152 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право замість накладання дисциплінарного стягнення передати питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу або його органу.
Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.
Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Також, за п. 22 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суд України усправах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції і сторонами не оспорено та не спростовано, – згідно з наказом начальника відділу освіти Бориславської міської ради за № 92-к від 19 серпня 2011 року позивач ОСОБА_1 призначений на посаду директора ЗОШ І-Ш ступенів №7 (а.с.15, 25 т.1).
Згідно наказу №01-06/150-к від 26 жовтня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » позивачу оголошено догану за порушення п.4.2 посадової інструкції директора загальноосвітнього навчального закладу, затвердженої Наказом відділу освіти від 27 грудня 2016 року №01-05/309, а саме: за невиконання без поважних причин розпорядження відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області згідно листа №01-18/706 від 11жовтня 2018 року.
Зазначеним листом від 11 жовтня 2018 року відділ освіти Бориславської міської ради Львівської області у зв`язку з порушенням заступником директора школи №7 з навчально-виховної роботи Сердюк Ю.Д. Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: частини 5 пункту 1 статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у зв`язку з несвоєчасним наданням інформації на запит фізичної особи про надання такої інформації, зобов`язано ОСОБА_1 , як директора школи №7 міста Борислава, притягнути до дисциплінарної відповідальності у виді догани ОСОБА_13 згідно з чинним законодавством.
Що стосується цих вимог, то судом першої інстанції вірно встановлено, що вищезгаданий лист за підписом начальника відділу освіти не належить до документу, що має статус розпорядження, і відповідно відсутні дані про делегування начальнику відділу освіти прав видавати розпорядження.
Крім цього, в трудові обов`язки позивача, відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про загальну середню освіту» та п.3.2. Типової інструкції директора загальноосвітньої школи, затвердженої начальником відділу освіти Бориславської міської ради наказом по відділі освіти №01-05/309 від 27 грудня 2016 року, заступник керівника, педагогічні та інші працівники закладу загальної середньої освіти призначаються на посади та звільняються з посад керівником цього закладу. Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що застосування стягнення до заступника директора є виключним повноваженням директора школи і директор школи не може в цьому питанні зобов`язуватись іншими особами до вчинення тих чи інших дій. Директор школи повинен реалізовувати свої повноваження, передбачені чинним законодавством, а у питанні застосування стягнень повинен бути об`єктивним та незалежним відповідно до положень КЗпП України.
Згідно з пунктом 4.2 Типової інструкції директора загальноосвітньої школи, затвердженої начальником відділу освіти Бориславської міської ради наказом по відділі освіти №01-05/309 від 27 грудня 2016 року, за невиконання чи неналежне виконання без поважних причин Статуту і Правил внутрішнього трудового розпорядку школи, інших нормативних документів, законних розпоряджень органів управління освіти, посадових обов`язків, встановлених даною Інструкцією, в тому числі за невикористання наданих прав, директор несе дисциплінарну відповідальність у порядку, визначеному трудовим законодавством.
Судом першої інстанції, також, правильно встановлено, що були відсутні підстави для накладення на позивача стягнення у виді догани, оскільки серед посадових обов`язків, в тому числі п.4.2 посадової інструкції директора загальноосвітнього навчального закладу позивача ОСОБА_1 немає такого обов`язку, як виконання листів, розпоряджень, наказів, тощо начальника відділу освіти про притягнення до дисциплінарної відповідальності підлеглих йому працівників і такі положення слід вважати суперечили б наведеним вище нормативним актам. 
Інші доводи відповідача в цій частині вимог фактично зводяться до неправильного, на їх думку, поводження позивача в колективі та невідповідності його займаній посаді внаслідок, на їх думку, його недостатньої професійної кваліфікації, але вказані висновки не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки не були покладені в основу спірного наказу.
Окрім цього, слід вказати і про те, що спірний наказ виданий у час перебування позивача на лікуванні.
Так, згідно листка непрацездатності КНП «Центральна міська лікарня м.Борислава Бориславської міської ради» з 26 жовтня 2018 року по 02 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 перебував на лікуванні (Т.1 а.с.16).
Із наказом від 26 жовтня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » позивач був ознайомлений лише 5 листопада 2018 року.
Судом першої інстанції вірно не враховано як обґрунтовані твердження представника відповідача про оформлення листка непрацездатності з порушенням норм чинного законодавства, оскільки представник відповідача не надав суду доказів того, що зазначений листок непрацездатності як в позасудовому, так і в судовому порядку ними оспорювався, визнаний недійсним, нікчемним, тощо, тобто підстав вважати такий доказ неналежним чи недопустимим у суду першої інстанції не було.
Тому, судом першої інстанції правильно встановлено, що начальником відділу освіти було безпідставно та з порушенням процедур накладення дисциплінарного стягнення винесено спірний наказ за №01-06/150-к від 26 жовтня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » та суд прийшов до правильного висновку про необхідність його скасування.
Що стосується доводів відповідача, щодо невиконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків після застосування до нього дисциплінарних стягнень у виді доган, то в матеріалах справи відсутні відповідні докази, які б підтверджували це належним чином. 
Про єдиний випадок, що мав місце після 17.10.2018 року, тобто після винесення першого оспорюваного наказу про накладення дисциплінарного стягнення, а саме 21.10.2018 року (недопущення учасників гуртка «Джура» до приміщення школи) відділу освіти не було відомо, оскільки вказана дата у довідку від 29.10.2018 року, що стала підставою для винесення наказу про звільнення, не увійшла та таку було встановлено лише у судовому засіданні суду першої інстанції внаслідок дослідження матеріалів справи та допиту свідків.
Крім цього, наказ про звільнення був винесений після винесення другого наказу про оголошення догани, а після цього наказу, який до того ж визнаний незаконним (про що йшлося вище), відсутні будь-які докази невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Що стосується доводів представників відповідача про те, що частина подій, які покладені в основу наказу про звільнення є на їх думку триваючими, то слід вказати про те, що навіть у випадку коли їх трактувати як триваючі, то слід вказати, що після накладення дисциплінарних стягнень позивача ніхто про такі факти не попереджав, йому не було звернуто увагу на необхідність усунення цих умовно триваючих порушень та не надано відповідного строку для цього, що могло б в подальшому було трактовано як систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та відповідно до п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
Також, доказів про те, що згадана «бездіяльність» тривала і після винесення оскаржуваних наказів про оголошення доган суду не представлено.
Окрім цього, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували, що до застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення ним було відібрано від позивача письмові пояснення. Також, не доведено, що пояснення від позивача відповідач зажадав, але позивач відмовився їх надати.
Натомість, як встановлено судом, про оголошення вказаних доган позивачу стало відомо лише при ознайомленні з вищезгаданими наказами про накладення таких доган, про що свідчить його особистий підпис про незгоду з даними наказами.
Зі змісту наказу відповідача за №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » вбачається, що підставою для звільнення позивача є: накази від 17 жовтня 2018р. за №01-06/148-к та від 26 жовтня 2018 року №01-06/150-к та довідка від 29 жовтня 2018 року.
Як вбачається із пояснення представників відповідача у даній довідці відображені інші допущені позивачем порушення трудової дисципліни, як директором школи, які мають триваючий характер.
Проте, судом вірно звернуто увагу на те, що відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення догана; звільнення.
Виносячи ж наказ про звільнення позивача на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України  за №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » відділ освіти взяв до уваги довідку від 29 жовтня 2018 року, в якій відображені порушення позивачем трудових обов`язків, за частину яких уже притягнув до дисциплінарної відповідальності позивача наказами від 17 жовтня та 26 жовтня 2018 року у виді доган, при цьому не конкретизувавши конкретні порушення позивачем трудових обов`язків, які послужили підставою для притягнення до відповідальності позивача у виді звільнення.
Враховуючи вказане, представниками відповідача не доведено систематичного невиконання позивачем покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку обов`язків і підстав для звільнення його з роботи на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України не було, оскільки позивачем не вчинено жодного проступку після притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача наказами від 17 жовтня та 26 жовтня 2018 року у виді доган, відтак наказ №01-06/155-к від 08 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » підставно скасований судом як незаконний.
Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Враховуючи вказане, суд прийшов до вірного висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось з грубим порушенням трудового законодавства, а тому позивач повинен бути поновлений на роботі, з якої був незаконно звільнений, з одночасним стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з розрахунку, зробленого на підставі Постанови Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», який здійснений судом.
Також, судом першої інстанції вірно стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу лише за період з 09 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року, враховуючи наявність вини позивача у затягуванні строків розгляду справи, а саме безпідставну неявку його та його представника у два судові засідання, час та дата яких узгоджувалась із стороною позивача та враховуючи подання доказу, зокрема довідки про доходи за №331 від 02 грудня 2019 року, позивачем поза межами строків, визначених ч.2 ст.83 ЦПК України.
Останніми двома місяцями перед звільненням позивача з роботи були вересень та жовтень 2018 року відповідно середньоденна заробітна плата позивача за даний період склала 384 гривні 73 копійки, що стверджується довідкою відповідача за №331 від 02 грудня 2019 року (а.с.229 т.2).
Таким чином, судом першої інстанції вірно стягнуто із відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 96182,50 грн. за період з 09 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року (384,73 грн. х 250 робочих днів), без врахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.
Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Незаконне звільнення з роботи, позбавило позивача зайнятості, визначеності у його житті, можливості професійної реалізації, тощо тобто однозначно призвело до втрати його життєвих зв`язків, а також і доходу (джерела існування), на який він обґрунтовано розраховував. Вказане об`єктивно свідчить про необхідність для нього докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, і за відсутності доходів, на які він обґрунтовано розраховував та відповідно про заподіяння позивачу моральної шкоди.
Відповідно, суд прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень, виходячи з принципів розумності та співмірності, що, на думку колегії суддів, буде достатньою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди, враховуючи також і той факт, що в цій частині позивачем рішення не оскаржувалось.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому судом правильно встановлено, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за категорією спорів про поновлення на роботі, то з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 1802 (одна тисяча вісімсот дві) гривні 62 (шістдесят дві) копійки, а також 15 (п`ятнадцять) гривень 37 (тридцять сім) копійок на користь позивача за частково задоволені позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди. Що ж до суми сплаченого позивачем судового збору у лютому 2019 року (Т.1 а.с. 116), то такий був сплачений ним помилково у розмірі 2305,2 грн., оскільки вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати не повинні були оплачуватися судовим збором та судовий збір який ним сплачений у більшому розмірі може бути йому повернутий за судовим рішенням.
Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, рішення прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а апеляційні скарги безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
п о с т а н о в и л а :
апеляційні скарги ОСОБА_1 та Відділу освіти Бориславської міської ради Львівської області – залишити без задоволення.
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 20 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик
Судді:                                                                                 Р.В. Савуляк 
                                                                                                                        М.М. Шандра