ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                                Головуючий І інстанції: Сліденко А.В.
25 жовтня 2021 р. 	Справа № 520/5069/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Курило Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року  по справі  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління ДМС України в Харківській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
В с т а н о в и в:
29.03.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 37-21 від 17.02.2021 року;
- зобов`язати Державну міграційну службу України (далі - ДМС України) повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що є громадянином Єменської Республіки. Через закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання та розлучення втратив підстави для легального перебування в Україні у зв`язку з чим 21.01.2020 року звернувся до УДМС України в Сумській області з метою отримання інформації щодо можливих підстав знаходження на території України. 
10.03.2020 року він звернувся до ГУДМС України в Харківській із заявою про визнання  біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 23.03.2021 року  отримав повідомлення від ГУ ДМС України у Харківській області № 12 від 11.03.2021 року, яким йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами  1 чи 13 частини першої ст. 1 на підставі ст. 6 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі- Закон № 3671-VI) відсутні.
Позивач зазначає, що у нього немає безпечного місця, куди б він міг повернутися. Його родина перебуває у ОСОБА_2 (батьки, сестра та 4 брати), до якої він не може повернутись, оскільки немає законних підстав для проживання в цій країні та через побоювання стати жертвою переслідувань з боку різноманітних військових, терористичних угрупувань та загрозу його життю, безпеці та свободі не може повернутись до країни його громадянської належності.
Заперечуючи  вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 ,  у відзиві  Державна міграційна служба України  вказує, що твердження позивача щодо побоювань за своє життя є безпідставними, оскільки в 2008 році, позивач з батьками переїхав до Саудівської Аравії в місто Ер-Ріяд, в якому закінчив середню школу і приблизно в 2015 році поїхав до Індії  в місто Бангалор, де шість місяців навчався на курсах англійської мови. Після закінчення курсів англійської мови, в 2015 році, на підставі отриманої в посольстві України в Саудівській Аравії в місті Ер-Ріяд візи, приїхав до України, де навчався на медичному факультеті Харківського державного університету ім. Каразіна. У 2018 році, позивач виїжджав до Саудівської Аравії, де отримав нову візу в посольстві України в Саудівській Аравії в місті Ер-Ріяд і повернувся в Україну, де навчається в Дніпровському медичному інституті традиційної і нетрадиційної медицини. Більше територію України не залишав. Крім того, батько, мати, сестра та 4 братів позивача з 2008 року мешкають в Саудівській Аравії.
При цьому, відповідач зазначає, що сам позивач, ніколи не вживав ніяких дій з повернення до Ємену, а вказував: «я особисто ніколи не стикався з військовими діями на території Ємену, оскільки, я там вже давно не був». 
Крім того, причиною в`їзду в Україну позивач від самого початку визнавав навчання в Україні. Разом з тим, позивач приїхав в Україну 22.10.2015 року та, посилаючись на військові дії між владою Ємену, терористами Альхосі та ОСОБА_3 , за захистом звернувся тільки 10.03.2020 року.
На думку відповідача, приїзд позивача до України не був пов`язаний з наміром отримати захист, а звернення до ГУ ДМС України в Харківській області обумовлене намаганням якийсь час  легально перебувати на території України з ціллю навчання. 
          Рішенням  Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
          В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено про те, що ані позивач, ані члени його родини до інцидентів з застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами не були причетними. Побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, твердження про це носять загальний характер, а на їх обґрунтування не подано жодних доказів, які б вказували на те, що позивачу  буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження. Окрім того, сама по собі інформація по країні не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. 
          Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати судове рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2021 року повністю і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що він разом з родиною виїхали з Ємену задовго до початку громадянської війни, тому ані він, ані члени його родини не могли постраждати від неї чи її наслідків, за таких обставин він також не міг бути свідком переслідувань чи загрози життю іншим особам, оскільки за останні 13 років проживав в Саудівській Аравії та Україні, що не спростовує для нього небезпеки у Ємені, куди він повинен повернутись за відсутністю права на проживання в інших країнах. Зокрема, вважає недоречним посилання на те, що він не звертався за захистом в Саудівській Аравії, оскільки ця країна не ратифікувала конвенцію «Про біженців».
Разом з тим, позивач вказує, що час звернення за захистом сам по собі не може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності, оскільки Закон № 3671-VI не встановлює часових обмежень щодо можливості шукача притулку звернутися за захистом та бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за наявності відповідних умов.
Також, позивач стверджує, що його звернення за захистом обумовлене саме ситуацією збройного конфлікту у країні громадянської належності, за відсутністю якого, він  мав би можливість повернутися до Ємену без загрози життю, безпеці та свободі. Зокрема, бажання продовжувати навчання, не є підставою для відмови  у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Право на навчання для шукачів притулку, біженців, осіб, які отримали додатковий захист прямо передбачено ст. 13, 15 Закону № 3671-VI. 
Поряд з цим, твердження про безперешкодну можливість отримання права на проживання в  Саудівській Аравії не підтверджено жодними доказами та не може слугувати підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вказує, що на час звернення  за захистом та на теперішній час у нього відсутнє право на постійне чи тимчасове проживання у Саудівській Аравії.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.
За приписами  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин  справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
           Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Ємені у м. Таіз та жив там близько тринадцяти років. У 2008 році разом з родиною (мати, 4 брати та одна сестра)  переїхав до Саудівської Аравії, оскільки його батько там працює. Прожив у Саудівській Аравії 6 років та отримав повну загальну середню освіту у школі. Потім поїхав до Індії, де близько 6 місяців вивчав англійську мову. На даний момент вся його родина, а саме батьки, брати та  сестра, наразі продовжують проживати в м. Ер-Ріяд, Королівства Саудівської Аравії. З того часу він жодного разу до Ємену  не повертався. 
          Вперше прибув до України у жовтні 2015 року за студентською візою з метою навчання у Харківському Національному університеті ім. В.Н. Каразіна та у 2017 році знову виїхав до Саудівської Аравії з метою продовження дозволу на проживання в Україні. У зв`язку із невчасним оформленням документів,  по поверненні  в Україну втратив законні підстави для перебування на її території. 
          Крім того, у зв`язку з укладенням шлюбу  у 2017 році з громадянкою України  на підставі запрошення дружини, отримав вже нову візу в посольстві України в Саудівській Аравії в м. Ер-Ріяді і повернувся до України, де продовжив навчання у Дніпропетровському медичному інституті традиційної і нетрадиційної медицини, у зв`язку з тим, що з 3 курсу його було відраховано. Після розлучення 18.11.2019 року і закінчення дії посвідки на тимчасове проживання позивач втратив підстави для легального перебування в Україні. 
          З метою отримання інформації щодо можливих підстав знаходження на території України він звернувся 21.01.2020 року до УДМС України в Сумській області, після чого його було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземних громадян на території України. Того ж дня стосовно позивача було прийнято рішення №6  про повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яке на даний час оскаржується у Зарічному районному суді м. Суми у справі 591/1110/20.
          Таким чином, за відсутності правових підстав для перебування на території України позивач 10.03.2020 року звернувся до ГУ ДМС України  в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на побоювання стати жертвою переслідувань з боку різноманітних військових, терористичних угрупувань та загрозу життю, безпеці та свободі, внаслідок громадянської війни, яка триває у країні його громадянської належності.
          За результатами співбесіди ГУ ДМС України в Харківській області від 17.03.2020 року, оформленої протоколом,  було складено Висновок у справі № 2020КН0031 від 30.06.2020 року про відмову у визнанні заявника біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту), із якого вбачається, що позивач має змогу повернутися до країни громадянської належності або до третьої країни іноземця, оскільки відсутні підстави побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. 
          За змістом висновку, відсутня будь-яка дискримінація стосовно позивача у країні його громадянської належності. Поряд з цим, зазначено, що звернення позивача не пов`язане з наміром отримати захист в Україні, а обумовлене намаганням продовжити легальне перебування на території України.
          За вказаних обставин 17.02.2021 року Державною міграційною службою України було винесено рішення №37-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Не погоджуючись з вказаним рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду за їх захистом.
          Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
          Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом № 3671-VI.
          Відповідно до пунктів 1 та 13  статті 1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
          Пунктом 4  статті 1 Закону України №3671-VI  передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
          Згідно із ч.1 та ч.5  ст.5 Закону України №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
          Відповідно до ч.1  ст.7 Закону України №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
           За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
          Своєю чергою, відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
          При цьому, згідно пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
          Поряд з цим, відповідно до пункту 195 вказаного Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
          Крім того, враховуючи Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. 
          Так, частиною другою  статті 13 Закону № 3671-VI  передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
          Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
          Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
          Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
          Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована нормами Правил, затверджених  наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011  (далі - Правила).
          Відповідно до пункту 2.1 Розділу ІІ Правил, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених  Законом N 3671-VI, в тому числі, перевіряє дотримання заявником передбаченого  ст.5 цього Закону  порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; а також протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Нормами частини шостої  статті 5 Закону N 3671-VI  встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
           Пунктом 2.4 Розділу ІІ Правил зазначено, що у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: - видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; -вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.
          Враховуючи характер спірних правовідносин, позивач повинен подати територіальному органу ДМС беззаперечні та достатні докази реальності ризику існування загрози переслідування.
          Такі докази можуть бути відсутні у іноземця, але доводи та пояснення шукача притулку мають бути достатньо послідовними, правдивими і засвідчувати (щонайменше) ймовірність переслідувань у разі повернення на Батьківщину (країну попереднього постійного проживання).
          Суд апеляційної інстанції не може погодитись з обґрунтованістю доводів позивача, оскільки ним не надано до суду належних та допустимих доказів ведення  (не лише помітної, а взагалі будь-якої) політичної, суспільної або релігійної діяльності як на території Батьківщини, так і на території інших країн. Доказів належності позивача до певних політичних партій, суспільних рухів, соціальних прошарків тощо також до матеріалів справи не подано.
           Також, колегія суддів зазначає про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту. При цьому, обставини існування на території Республіки Ємен збройного конфлікту є загальновідомими у розумінні ч. 3  ст. 78 КАС України, проте загальновідомість цих обставин не створює автоматично підстав для набуття особою, в спірних правовідносинах  для позивача, статусу шукача захисту.
          Зі змісту наявної в матеріалах справи копії особової справи позивача, встановлено, що останній не перебував членом політичної, релігійної, військової або громадської організації, до інцидентів з застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, ані позивач, ані члени його родини не були причетними.
          Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 статті 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до  Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.04.2018р. по справі №815/170/17.
          На підставі вищезазначеного, колегія судів робить висновок, що побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має речових доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо своїх слів. Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.
          Колегія суддів не погоджується з доводами позивача щодо не дослідження інформації про ситуацію в країні походження позивача, яка є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних реальних побоювань позивача стати жертвою переслідування у разі його повернення до країни громадської належності, оскільки інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
          Зазначена позиція відображена у постановах Верховного Суду від 29.05.2020 року у справі №420/6199/18, від 15.10.2019 у справі №420/5266/18 та від 04.03.2019 року у справі № 815/1190/17.
          Разом з тим, щодо доводів позивача з приводу неможливості повернутися до Саудівської Аравії, де проживає вся його родина, слід зазначити наступне.
          Відповідачем прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем (особою, що потребує додаткового захисту), оскільки наприкінці 2019 року, офіційна влада Саудівської Аравії заявила: «Саудівська Аравія готова надати своє громадянство талановитим іноземцям, особливо фахівцям в медицині і технологіях.. Громадянство Саудівської Аравії також отримають єменці, які проживають в країні.». За правилами проживання іноземців на території Саудівської Аравії – для отримання ідентифікаційної карти особи, яка має дозвіл на проживання, необхідно зробити грошовий внесок, та три роки ( з моменту останнього виїзду) не в`їжджати на територію країни. 12.09.2017 року позивач останній раз виїхав із ОСОБА_4 і до цього моменту до Королівства не повертався. Його батько має в Саудівській Аравії офіційну, оплачувану роботу та має можливість оплатити вказаний внесок за дозвіл на проживання позивача. Сам позивач за походженням єменець, на цей час закінчує навчання у медичному інституті та є фахівцем в медицині, які потребуються у Саудівській Аравії. Таким чином, має можливість повернутись до рідних в ОСОБА_5 і більше того, отримати громадянство цієї країни.
          За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Згідно п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року , - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Курило