Постанова
Іменем України              
                                                       
10 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/19218/14-ц
провадження № 61-118св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дочірній Банк Сбербанку Росії»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рибальське підприємство «Бриз»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сбербанк» на постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А., 
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії» (далі - ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рибальське підприємство «Бриз» (далі - ТОВ «Рибальське підприємство «Бриз»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Свої вимоги банк обґрунтовував тим, що 17 жовтня 2012 року між ним і ТОВ «Рибальське підприємство «Бриз» укладено договір про відкриття кредитної лінії, відповідно до умов якого останньому відкрито мультивалютну невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 1 770 000,00 доларів США зі змінюваною відсотковою ставкою, що складається з розміру значення індексів «LIBOR 6M USD», «LIBOR 6M EUR» та «MOSPRIME RATE 6M» та маржі банку. Маржа банку за умовами кредитного договору встановлена на рівні: для кредиту наданого у доларах США - 11,2 % річних, для кредиту наданого в євро - 11,3 % річних, для кредиту наданого у російських рублях - 9,56 % річних. Останнім днем дії кредитної лінії визначено 16 жовтня 2015 року.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 17 жовтня 2012 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір поруки, яким визначено, що відповідальність поручителя перед кредитором включає зобов`язання, які були невиконані боржником та які передбачені кредитним договором, а також зобов`язання щодо відшкодування збитків, заподіяних неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором та сплату штрафних санкцій.
 
Позичальник належним чином не виконав зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 11 червня 2014 року виникла заборгованість перед банком у розмірі 1 447 908,34 доларів США, 248 276,80 євро та 1 081 028,40 грн.
 
21 березня 2014 року банк направив повідомлення-вимогу ОСОБА_1 про повернення повної суми заборгованості за кредитним договором, проте він її не виконав.
 
На підставі викладеного ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року в розмірі 21 833 987,76 грн, з яких: 
 
- заборгованість за кредитною лінією - 1 330 350,57 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 11 червня 2014 року еквівалентно 15 473 573,55 грн, 
 
- 227 325,00 євро, що за курсом НБУ станом на 11 червня 2014 року еквівалентно 3 581 914,56 грн; 
 
- заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитною лінією - 117 557,77 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11 червня 2014 року еквівалентно 1 367 337,93 грн, та 20 951,80 євро, що станом на 11 червня 2014  року за курсом НБУ еквівалентно 330 133,32 грн; 
 
- пеня за прострочення сплати загальної заборгованості за кредитною лінією - 1 013 250,01 грн; 
 
- пеня за прострочення сплати відсотків за кредитною лінією - 67 778,39 грн.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року позов ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року у розмірі 21 833 987,76 грн, з яких: заборгованість за кредитною лінією    - 1 330 350,57 доларів США, що в еквівалентно становить 15 473 573,55 грн, та 227 325 євро, що в еквіваленті становить 3 581 914,56 грн; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитною лінією - 117 557,77 доларів США, що в еквіваленті становить 1 367 337,93 грн, та 20 951,80 євро, що в еквіваленті становить 330 133,32 грн; пеня за прострочення сплати загальної заборгованості за кредитною лінією - 1 013 250,01 грн; пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією - 67 778,39 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.
 
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ТОВ «Рибальське підприємство «Бриз», як позичальник, не виконує зобов`язання за кредитним договором, тому ОСОБА_1 як поручитель за договором поруки від 17 жовтня 2012 року несе солідарну відповідальність перед позикодавцем у повному обсязі невиконаних позичальником зобов`язань.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року залишено без задоволення.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 судом повідомлявся про час і місце судового розгляду за адресою, яка була вказана у відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в місті Києві. Однак у всіх випадках до суду повертались рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення разом з поштовими конвертами із відміткою про неотримання відповідачем судових повісток про виклик до суду з причин «за закінченням встановленого строку зберігання». Крім того, виклик відповідача ОСОБА_1 у судові засідання також здійснювався через оголошення у пресі (Газета «Урядовий кур`єр» та Газета «Хрещатик»). Отже, ОСОБА_1 повідомлено про розгляд судом вказаної цивільної справи у встановленому законом порядку, але через його неявку, судом було ухвалено заочне рішення. Крім того, докази, на які посилається заявник у заяві про перегляд заочного рішення, не мають істотного значення для вирішення даної справи, оскільки вони не спростовують встановлені судом обставини у справі.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Усика Г. І., апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання на 27 січня 2014 року, а до суду з цим позовом звернувся 01 липня 2014 року, тобто у межах шестимісячного строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). У зв`язку з наведеним суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог банку до поручителя про стягнення кредитного боргу у повному обсязі.
Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Суд касаційної інстанції зазначив, що 27 січня 2014 року ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» направило позичальнику повідомлення-вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року у строк не пізніше десяти календарних днів з дня відправлення цієї вимоги. Відповідно до пункту 6.4 статті 6 договору поруки цей договір набуває чинності з моменту його укладення у письмовій формі і припиняється у випадку належного виконання позичальником або боржником усіх зобов`язань, передбачених в статті 2 цього договору, а також з інших підстав, передбачених законодавством України. Не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов`язання. Умови договору поруки про її дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки, тому в такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, з 07 лютого 2014 року протягом шести місяців (тобто до 07 серпня 2014 року) банк зобов`язаний був пред`явити вимогу до поручителя щодо повернення всієї суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року. Встановлено, що банк звернувся до суду з цим позовом до поручителя 24 червня 2014 року, отже, до стягнення підлягають прострочені чергові платежі на підставі, передбаченій частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за період до збігу шестимісячного строку. Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання. У справі яка переглядається, апеляційний суд не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення платежів (згідно з графіком платежів), а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, не з`ясував, чи пред`явив банк вимогу до поручителя у межах шести місяців по кожному місячному платежу та по яких платежах порука припинилась, а по яких діяла на момент звернення з позовом до суду.
 
За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 16 жовтня 2015 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 16 жовтня 2015 року позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними платежами до 16 числа календарного у відповідності до графіку. Починаючи з 16 жовтня 2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 27 січня 2014 року ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» направив позичальнику повідомлення-вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року у строк не пізніше десяти календарних днів з дня відправлення цієї вимоги. Пред`явивши вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості за договором, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, отже, відсутні правові підстави для стягнення процентів відповідно до умов договору після 06 лютого 2014 року. Разом з тим, як вбачається з наданого до матеріалів справи розрахунку заборгованості, банк нарахував проценти за кредитним договором                             до 10 червня 2014 року, тобто після зміни строку виконання основного зобов`язання. Проте, апеляційний суд на вказані вище норми права уваги не звернув, не перевірив період нарахування відсотків за кредитом, а також пені та їх обґрунтований розрахунок. Крім того, не перевірив доводів відповідача щодо зміни позивачем строку виконання основного зобов`язання в односторонньому порядку без згоди поручителя.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 , задоволено частково. 
 
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії». 
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сбербанк» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року у розмірі 1 330 350,57 доларів США та 227 325,00 євро - заборгованість за кредитною лінією; 54 884,95 доларів США та 9 960,21 євро - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитною лінією; 32 679,80 грн пені за прострочення сплати загальної заборгованості за кредитною лінією та 7 380,20 грн пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією, а всього 
1 385 235,52 доларів США, 237 285,21 євро та 40 060 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що:
 
- 27 січня 2014 року ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» направило позичальнику ТОВ «Рибальське підприємство «Бриз» повідомлення-вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року у строк не пізніше десяти календарних днів з дня відправлення цієї вимоги. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, порядку та строків сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Відповідно до умов укладеного договору про відкриття кредитної лінії, в разі направлення банком письмової вимоги про дострокове повернення повної суми заборгованості, позичальник зобов`язаний здійснити усі платежі за цим договором на користь Банку в строк не пізніше 10 днів з дня відправлення такого повідомлення (пункт 8.5 договору). З матеріалів справи вбачається, що строк визначений договором щодо повернення заборгованості позичальника за сплатою процентів настав 06 лютого 2014 року, а ТОВ «Рибальське підприємство «Бриз» зазначені свої зобов`язання не виконало, у зв`язку з чим банк направив повідомлення-вимогу про повернення всієї суми заборгованості та суми отриманого кредиту, процентів та пені у зазначений вище строк - 06 лютого 2014 року;
 
- відповідно до пункту 6.4 статті 6 договору поруки цей договір набуває чинності з моменту його укладення у письмовій формі і припиняється у випадку належного виконання позичальником або боржником усіх зобов`язань, передбачених в статті 2 цього договору, а також з інших підстав, передбачених законодавством України. Не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов`язання. Умови договору поруки про її дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки, тому в такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, з 07 лютого 2014 року протягом шести місяців (тобто до 07 серпня 2014 року) банк зобов`язаний був пред`явити вимогу до поручителя щодо повернення всієї суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року;
 
- встановлено, що банк звернувся до суду з цим позовом до поручителя 24 червня 2014 року, отже, до стягнення підлягають прострочені чергові платежі на підставі, передбаченій частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за період до збігу шестимісячного строку;
 
- за умовами основного договору від 17 жовтня 2012 року (пункт 1.4 ) та додатковими угодами: від 23 жовтня 2012 року № 1 (пункт 1); від 31 жовтня 2012 року № 2 (пункт 1); 01 листопада 2012 року № 3 від (пункт 1); від 12 листопада 2012 року № 4 (пункт 1) та від 28 грудня 2012 року № 5 (пункт 1) сторони погодили дату до якої позичальник повинен повернути отримані у користування кредитні кошти - 16 жовтня 2015 року. При цьому ні основним договором, ні додатковими угодами не визначався графік поверненні кредитних коштів частинами, тобто графіку повернення кредитних коштів сторонами не погоджувалося. Визначення сторонами зменшення суми кредитного ліміту відповідно до пункту 1.2 договору не може вважатися таким графіком, а тому обставинами, які свідчать про порушення позичальником умов договору є несплата ним відсотків за користування кредитними коштами, отриманими відповідно до додаткового договору від 31 жовтня 2012 року № 2 в сумі 227 325,00 євро, починаючи з 17 жовтня 2013 року, та несплата процентів у доларах, починаючи з 23 жовтня 2013 року, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем та не спростованим відповідачем у справі;
- виходячи з положень частини першої статті 1054, частини першої статті 553, частини другої статті 554 ЦК України та статті 2 договору поруки, укладеного 17 жовтня 2012 року між банком та ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 , як поручителя, на користь АТ «Сбербанк» як правонаступника позичальника заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року у розмірі: 1 330 350,57 доларів США та 227 325,00 євро заборгованості за кредитною лінією; 54 884,95 доларів США та 9 960,21 євро заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитною лінією; 32 679,80 грн пені за прострочення сплати загальної заборгованості за кредитною лінією та 7 380,20 грн пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитною лінією, а всього 1 385 235,52 доларів США, 237 285, 21 євро та 40 060,00 грн; 
 
- при цьому з урахуванням положень статті 1056-1 ЦК України та пункту 6 договору із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитною лінією в сумі 54 884,95 доларів США та 9 960,21 євро. Розмір зазначеної заборгованості суд вирахував, виходячи з наданого позивачем розрахунку за період із 23 жовтня 2013 року до 06 лютого 2014 року в доларах США, що в сумі становить 54 884,95 доларів США (10 981,91 + 15 520,76 + 16 038,11 + 10 347,17 (16038,11/31 х 20 днів)) та 9 960,21 євро (2 740,53 + 2 652,13 + 2 740,53 + 1 827,02 (2 740,53/31 х 20));
 
- колегія суддів визнала частково обґрунтованими позовні вимоги позивача в частині стягнення із відповідача штрафних санкцій за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань у вигляді сплати пені. Сторони узгодили, що банк має право вимагати сплати позичальником пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за несвоєчасне повернення грошових зобов`язань. З врахуванням того, що позичальник несвоєчасно виконував взяті на себе грошові зобов`язань зі сплати відсотків за користування кредитом, позовні вимоги позивача в частині стягнення пені за прострочення сплати загальної заборгованості за кредитною лінією за період із 19 листопада 2013 року до 06 жовтня 2014 року підлягають задоволенню в розмірі 32 679,80 грн, та пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією за період із 23 листопада 2013 року до 06 лютого 2014 року в розмірі 7 380,20 грн;
 
- доводи ОСОБА_1 в частині припинення поруки з урахуванням непред`явлення позивачем вимог після несвоєчасного повернення позичальником коштів відповідно до графіку є безпідставними, оскільки, як встановлено при розгляді вказаної справи графіку повернення позичальником коштів окремими частинами сторонами не узгоджувалося, а позовні вимоги, що є предметом розгляді у справі, заявлені в межах шестимісячного строку;
 
- суд також не прийняв доводи представника банку щодо необхідності стягнення всієї суми боргу з урахуванням висновків, викладених в ухвалі Господарського суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року та постанови Касаційного господарського суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 908/936/15-г, оскільки зазначеними судовими рішення не досліджувався розмір заборгованості поручителя та його складові. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 81 ЦПК України обов`язковість зазначених рішень є тільки відносно осіб, які приймали участь у розгляді вказаних справ. Разом з тим, відповідач у справі ОСОБА_1 не був учасником розгляду вказаної господарської справи, був позбавлений можливості заперечувати їх обґрунтованість та законність, а тому обставини, що встановлені вказаними судовими рішення не є обов`язковими щодо нього.    
 
Аргументи учасників справи
 
Зміст та доводи касаційної скарги
 
У січні 2020 року до Верховного Суду від АТ «Сбербанк» надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити постанову апеляційного суду: стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року у розмірі: заборгованість за кредитною лінією у розмірі 1 330 350,57 доларів США та 227 325 євро; заборгованість по сплаті процентів за користування кредитною лінією у розмірі 117 557,77 доларів США, та 20 951,80 євро; пеню за прострочення сплати загальної заборгованості за кредитною лінією у розмірі 1 013 250,01 грн; пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 67 778,39 грн.
 
У касаційній скарзі представник АТ «Сбербанк» зазначає, що:
 
- апеляційний суд помилково не врахував висновків, викладених в ухвалі Господарського суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року, в якій чітко визначено кредитора у справі № 908/936/15-г, а саме: «8/ Фізична особа ОСОБА_1 », а в резолютивній частині ухвали зазначено «визнати конкурсними кредиторами у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Рибальське підприємство «Бриз» наступних осіб з такими вимогами до боржника та черговістю задоволення:...З/ Фізичну особу- ОСОБА_1 ». У зв`язку з цим при вирішенні спору про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 обов`язковим є урахування рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором у справі, учасником якої був поручитель, з метою уникнення порушення основоположного принципу судочинства - остаточності рішення, що і було зроблено судом при ухвалені оскаржуваного рішення. У вказаній справи відсотки і пеня були стягнуті в повному обсязі з позичальника;
 
- у кредитному договорі сторони визначили початок дії договору, а також припинення його дії, що було відображено як: «з дати підписання» (17 жовтня 2012 року) і «до повного виконання зобов`язань», а тому відсотки і пеня мали нараховуватися до моменту фактичного виконання зобов`язань. Так само початок дії строку договору поруки встановлений з моменту його укладення - 17 жовтня 2012 року і діє до певної події - належного виконання позичальником або боржником усіх зобов`язань, передбачених в статті 2 кредитного договору;
 
- вимога від 27 січня 2014 року, яка направлена позичальнику щодо повернення повної суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року, не містила умови щодо припинення дії договору;
 
-  умови кредитного договору не передбачають припинення зобов`язань сторін у зв`язку з направленням повідомлення вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості. Більш того, розділом 6, 8 та 9 кредитного договору передбачено зобов`язання позичальника щодо сплати відсотків за користування кредитом. Пунктом 8, 4 кредитного договору передбачено право банку щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за кредитним договором. З урахуванням даного пункту банк не вимагав дострокового розірвання кредитного договору, а лише вимагав повернення кредитних коштів у повному обсязі;
 
- ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке не виконане, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання відсотків і комісії за користування кредитом;
 
- відсотки нараховуються та піддягають сплаті до дня фактичного повернення кредиту в повному обсязі;
 
- апеляційний суд належним чином не дослідив: умови кредитного договору та договору поруки щодо початку їх дії та припинення; вимогу про дострокове виконання зобов`язань, яка не містила умов щодо припинення дії кредитного договору та зміни умов договору щодо нарахування процентів; умови кредитного договору, що регулюють умови дострокового виконання зобов`язань. Крім того, вимогою про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, ніяким чином не змінювалися строк дії договору поруки;
 
- суд апеляційної інстанції не з`ясував причин невиконання поручителем зобов`язань за договором поруки. При тому, що банк направив вимогу до поручителя в строки, передбачені статтею 559 ЦК України, і в останнього виник обов`язок з її виконання;
 
- суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину четверту статті 559 ЦК України, в якій встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом;
 
- тіло кредиту та проценти за користування кредитом підлягають стягненню в валюті наданого кредиту.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується у частині відмови у стягненні заборгованості зі сплати процентів за користування кредитною лінією та пені за прострочення сплати загальної заборгованості та процентів за користування кредитною лінією. В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження у складі колегії із п`яти суддів.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що 17 жовтня 2012 року між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» і ТОВ «Рибальське підприємство «Бриз» укладено договір про відкриття кредитної лінії, відповідно до умов якого позичальнику відкрито мультивалютну невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 1 770 000,00 доларів США зі змінюваною процентною ставкою, що складається з розміру значення індексів «LIBOR 6M USD», «LIBOR 6M EUR», «MOSPRIME RATE 6M» та маржі банку. Маржа банку за умовами кредитного договору встановлена на рівні: для кредиту наданого у доларах США - 11,2 % річних, для кредиту наданого в євро - 11,3 % річних, для кредиту наданого у російських рублях - 9,56 % річних. Останнім днем дії кредитної лінії визначено 16 жовтня 2015 року.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17  жовтня 2012 року між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, яким визначено, що відповідальність поручителя перед кредитором включає зобов`язання, які були невиконані боржником та які передбачені кредитним договором, а також зобов`язання щодо відшкодування збитків, заподіяних неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором та сплату штрафних санкцій.
 
Відповідно до пункту 1 додаткової угоди від 23 жовтня 2012 року № 1 до кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 594 443,00 доларів США на строк із 24 жовтня 2012 року до 16 жовтня 2015 року, що підтверджується меморіальним ордером від 24 жовтня 2012 року.
 
Згідно з пунктом 1 додаткової угоди від 31 жовтня 2012 року № 2 до кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 227 325,00 євро на строк із 31 жовтня 2012 року до 16 жовтня 2015 року, що підтверджується меморіальним ордером від 31 жовтня 2012 року.
 
Пунктом 1 додаткової угоди від 01 листопада 2012 року № 3 до кредитного договору визначено, що банк надав позичальнику кредит у розмірі 140 524,00 доларів США на строк із 01 листопада 2012 року до 16 жовтня 2015 року, що підтверджується меморіальним ордером від 01 листопада 2012 року.
 
За змістом пункту 1 додаткової угоди від 12 листопада 2012 року № 4 до кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 108 900,00 доларів США на строк із 12 листопада 2012 року до 16 жовтня 2015 року, що підтверджується меморіальним ордером від 12 листопада 2012 року.
 
На виконання умов пункту 1 додаткової угоди від 28 грудня 2012 року № 5 до кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 504 956,35 доларів США на строк із 28 грудня 2012 року до 16 жовтня 2015 року, що підтверджується меморіальним ордером від 28 грудня 2012 року.
 
Відповідно до наданого банком розрахунку ТОВ «Рибальське підприємство «Бриз» не виконує зобов`язання за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року, внаслідок чого станом на 11 червня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 21 833 987,76 грн, із яких: 
 
заборгованість за кредитною лінією - 1 330 350,57 доларів США, що в еквіваленті становить 15473573,55 грн, та 227 325 євро, що в еквіваленті становить 3581914,56 грн; 
 
заборгованість зі сплати процентів за користування кредитною лінією - 117557,77 доларів США, що в еквіваленті становить 1 367 337,93 грн, та 20 951,80 євро, що в еквіваленті становить 330 133,32 грн; 
 
пеня за прострочення сплати загальної заборгованості за кредитною лінією - 1 013 250,01 грн; 
 
пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією - 67 778,39 грн.
 
Суди також встановили, що 27 січня 2014 року ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» направило позичальнику повідомлення-вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року у строк не пізніше десяти календарних днів з дня відправлення цієї вимоги.
 
Крім того, 21 березня 2014 року банк направив повідомлення-вимогу поручителю про повернення повної суми заборгованості за кредитним договором у строк не пізніше 10 календарних днів з моменту відправлення цієї вимоги.
 
Вищевказані вимоги банку залишилися не виконанні ні позичальником, ні поручителем - відповідачем у даній справі ОСОБА_1 .
 
Укладаючи зазначений договір про відкриття кредитної лінії, сторони визначили останній день дії кредитної лінії - 16 жовтня 2015 року (пункт 1.4 договору), а також умови, за яких позикодавець набуває права вимоги в односторонньому порядку на дострокове повернення заборгованості за кредитом та інші права визначені чинним законодавством (пункт 8.3 договору).
 
Відповідно до пунктів 6.1 - 6.3 договору позичальник ТОВ «Рибальське підприємство «Бриз» та позикодавець ПАТ «ДП «Сбербанку Росії» визначили порядок та строки сплати позичальником процентів за користування кредитом. Зокрема, сторони погодилися, що проценти позичальником сплачуються у валюті кредиту, та сплачуються щомісяця не пізніше 3 (трьох) робочих днів наступних за днем закінчення періоду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги з таких мотивів.
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
 
У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі 
№ 6-1451цс16 зазначено, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за  кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
 
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.
 
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) вказано, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) зазначено, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
 
У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі 
№ 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.
 
У справі, що переглядається:
 
- при укладенні договору про відкриття кредитної лінії сторони погодили умови надання кредиту, зокрема, вказали, що банк відкриває позичальнику мультивалютну невідкладну кредитну лінію та на підставі додаткових угод до цього договору окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредитні кошти у порядку і на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язується використати кредит з метою зазначеною у пункті 1.5 договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені договором та/або додатковими угодами до цього договору (пункт 1.1 договору). За умовами основного договору від 17 жовтня 2012 року (пункт 1.4) та додатковими угодами: № 1 від 23 жовтня 2012 року (пункт 1); № 2 від 31 жовтня 2012 року (пункт 1); № 3 від 01 листопада 2012 року (пункт 1); № 4 від 12 листопада 2012 року (пункт1) та № 5 від 28 грудня 2012 року (пункт 1) сторони погодили дату до якої позичальник повинен повернути отримані у користування кредитні кошти - 16 жовтня 2015 року;
 
- відповідно до пункту 6.4 статті 6 договору поруки цей договір набуває чинності з моменту його укладення у письмовій формі і припиняється у випадку належного виконання позичальником або боржником усіх зобов`язань, передбачених в статті 2 цього договору, а також з інших підстав, передбачених законодавством України. Не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов`язання. Умови договору поруки про її дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки, тому в такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя;
 
- 27 січня 2014 року банк направив позичальнику, а 21 березня 2014 року - поручителю повідомлення-вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року у строк не пізніше десяти календарних днів з дня відправлення цієї вимоги. Вказані вимоги банку залишилися не виконанні.
 
Таким чином, протягом шести місяців, починаючи з 07 лютого 2014 року до 07 серпня 2014 року, банк зобов`язаний був пред`явити вимогу до поручителя щодо повернення всієї суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 17 жовтня 2012 року. Банк звернувся із цим позовом до поручителя 24 червня 2014 року, тому стягненню підлягають прострочені чергові платежі на підставі, передбаченій частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за період до збігу шестимісячного строку.
 
У зв`язку з наведеним апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитною лінією та пені за прострочення сплати загальної заборгованості та процентів за користування кредитною лінією за 6 місяців, які передували даті звернення із вимогами до поручителя.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про необхідність врахування при розгляді даної справи висновків, викладених в ухвалі Господарського суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року та постанові Касаційного господарського суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 908/936/15-г.
 
Як установив апеляційний суд, предметом дослідження у справі № 908/936/15-г був розмір кредитної заборгованості позичальника ТОВ «Рибальське підприємство «Бриз». Разом з тим предметом дослідження у справі, що переглядається, є розмір кредитної заборгованості іншої особи - поручителя ОСОБА_1 . Тому суд апеляційної інстанції правильно вказав, що висновки господарських судів у справі № 908/936/15-г у розумінні статті 82 ЦПК України не є преюдиційними у даній справі. 
 
Посилання апеляційного суду в оскарженій постанові на те, що поручитель не був учасником у справі № 908/936/15-г, хоча він був визнаний господарським судом кредитором боржника, на правильність висновків суду апеляційної інстанції не впливає.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Інші аргументи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскарженій частині - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сбербанк» залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за відсотками та пені залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                  В. І. Крат

Судді:                                                                           Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук