ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2621/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Лиска І.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 листопада 2021 року                                                                                     м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Кобаля М.І., секретар судового засідання Романович І.І., за участі представника позивача Антохова Я.С., представника апелянта Зіневича В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» до Головне управління ДФС у Київській області, т.в.о. начальника Києво-Святошинського управління Державної податкової служби у Київській області Дмитрієва Ігоря Віталійовича про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                 В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» звернулось до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України в Київській області, т.в.о. начальника Києво-Святошинського управління ГУ ДФС у Київській області Дмитрієва Ігоря Віталійовича, у якому просило суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 13.08.2019 № 28342/10/10-36-54-08;
- зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць липень 2019 року з додатками та доповненням до неї з введенням до інформаційних баз даних Державної фіскальної служби України відомостей з цих поданих документів від 13.08.2019;
- визнати протиправними дії заступника начальника Києво-Святошинського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області Рижикова Андрія Ілліча, які полягають у підписанні ним рішення від 13.08.2019 № 28342/10/10-36-54-08.
Позовні вимоги обґрунтовано протиправною відмовою у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2019 року з тих підстав, що позивач не є платником ПДВ з 16.12.2016 і не повинен подавати податкову декларацію згідно п.184.6 ст.184 ПК України. Податковий орган не мав права відмовляти у прийнятті вказаної декларації з підстав наявності рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість від 16.12.2016 № 299, оскільки таке рішення відповідно до вимог п. 56.15 ст. 56 Податкового кодексу України є неузгодженим внаслідок скасування рішенням суду, яке набрало законної сили. Водночас у контролюючого органу відсутнє право не приймати у платників податків податкову звітність, оформлену згідно з вимогами податкового законодавства. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДФС у Київській області від 13.08.2019 № 28342/10/10-36-54-08. Зобов`язано ГУ ДФС у Київській області повторно розглянути питання щодо прийняття та реєстрації поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць липень 2019 року з додатками та доповненням до неї, з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі судового рішення відновлено реєстрацію платника ПДВ, та як, наслідок, й право подавати звітність з ПДВ, а тому на момент подання позивачем спірної декларації до відповідача, останній вже не мав права її не приймати з цієї підстави.
Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що на даній стадії правовідносин, які виникли між сторонами, контролюючим органом - Головним управлінням ДФС у Київській області не реалізовано надані йому повноваження щодо перевірки поданої ТОВ «ВІТАПОЛІС» податкової звітності з ПДВ за липень 2019 року на відповідність вимогам ст. 49 ПК України, у зв`язку з чим позовна вимога про зобов`язання відповідача прийняти спірну податкову декларацію з додатками та доповненням до неї з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з поданих позивачем документів від 13.08.2019 є передчасною.
Разом з тим, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання Головного управління ДФС у Київській області повторно розглянути питання щодо прийняття та реєстрації спірної податкової декларації.
Про те, що не підлягає задоволенню позовна вимога щодо визнання незаконними дії т.в.о. заступника начальника Києво-Святошинського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області Рижикова Андрія Ілліча, які полягають у підписанні ним рішення від 13.08.2019 № 28342/10/10-36-54-08, суд першої інстанції виходив з того, що керівник податкового органу був уповноважений на вчинення таких дій та вчинив їх у межах своїх повноважень, а отже, підписуючи будь-які рішення цього органу чи вихідну документацію діяв у відповідності із своїми дискреційними повноваженнями та обов`язками.
Головне управління ДФС у Київській області, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в повному обсязі, подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування судом обставин справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що подання податкової декларації з ПДВ позивачем за лютий 2020 року не передбачено законодавством, оскільки ТОВ «Вітаполіс» від 18.11.2016 не є платником ПДВ. Скаржник наполягає на наявності імперативного обов`язку щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість виключно в електронному вигляді. В обґрунтування зазначеного скаржник посилається на постанову Верховного Суду України від 11.12.2018 у справі № 810/1711/17.
Також скаржник звертає увагу суду на порушення встановленого порядку засвідчення копій документів. Так ТОВ «Вітаполіс» до екземпляру позовної заяви наданої для огляду контролюючому органу було надано копії первинних документів не завірені належним чином, що передбачено пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року N 55).
Окрім того ГУ ДПС у Київській області просить виключити уповноважену особу Берегового Сергія Анатолійовича з числа відповідачів, вважаючи його неналежним відповідачем, оскільки фактично функції з реалізації державної податкової політики виконуються Державною податковою службу, в той час як функції Державної фіскальної служби припинені. При цьому предметом даного спору є оскарження рішення про неприйняття декларації з податку на додану вартість, підписання якого начальником Києво-Святошинського управління ГУ ДПС у Київській області є його функцією та обов`язком під час виконання своїх службових обов`язків.
На обґрунтування порушення судом першої інстанції норм процесуального права, скаржник вказує на не дослідження судом у повному обсязі доказів, які би вказували на реальність господарських операцій.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані, просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 02.06.2006 позивачу видано свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість № 13856976. 
13.08.2019 позивачем подано до Головного управління ДФС у Київській області (Києво-Святошинське управління) податкову декларацію з податку на додану вартість за липень 2019 року з додатками до неї, що підтверджується відбитком штампу податкового органу про отримання зазначених документів. Разом з податковою декларацією позивачем були подані доповнення до податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період липень 2019 року у письмовому вигляді від 13.08.2019.
Головне управління ДФС у Київській області (Києво-Святошинське управління) листом від 13.08.2019 № 28342/10/10-36-54-08 повідомило позивача про те, що на підставі рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість, ТОВ «ВІТАПОЛІС» не є платником ПДВ з 18.11.2016, а тому ТОВ «ВІТАПОЛІС» не має обов`язку подавати податкову декларацію з ПДВ за липень 2019 року згідно п. 184.6 ст. 184 ПК України.
Факт анулювання позивачу 18.11.2016 реєстрації платника податку на додану вартість не оспорюється сторонами. Відтак на момент подання декларації з податку на додану вартість за квітень 2019 року позивач був позбавлений індивідуального податкового номеру платника податку на додану вартість.
Колегією суддів додатково встановлено, що лист від 13.08.2019 № 28342/10/10-36-54-08 підписано заступником начальника Києво-Святошинського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області Дмитрієвим Ігорем Віталійовичем, а не ОСОБА_1 .
За наслідками судового оскарження позивачем анулювання податковим органом реєстрації платника податку на додану вартість, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 у справі № 320/6987/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2020, визнано незаконною бездіяльність Державної податкової служби України, щодо невнесення даних про скасування анулювання реєстрації платника податку на додану вартість Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС».
Зобов`язано Державну податкову службу України внести до реєстру платників податку на додану вартість зміни щодо скасування анулювання реєстрації платника податку на додану вартість Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС», що відбулось за рішенням Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 18 листопада 2016 року № 63, зі збереженням у системі електронного адміністрування ПДВ показника залишку коштів 1   287   947,85 грн. суми ПДВ, на яку Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, а також зі збереженням в обліковій картці Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» як платника податків від`ємного значення сум ПДВ за результатами діяльності у звітних періодах до жовтня 2016 року включно, у розмірі 3   315   979, 00 грн.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 липня 2020 року у справі № 320/6987/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної податкової служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2020.
Незгода з рішенням податкового органу від 13.08.2019 № 28342/10/10-36-54-08 зумовила звернення з позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ст. 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.
Податкова декларація, розрахунок, звіт - це документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. (п. 46.1 ст. 46 ПК України)
Відповідно до положень п. 48.1-48.2 ст. 48 ПК України (в редакції, чинній на час подання податкової декларації з ПДВ за липень 2019 року) податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями п. 46.5 ст. 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.
Згідно з приписами п. 48.3 ст. 48 ПК України податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід`ємною частиною; ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).
Положеннями п. п. 48.5.1 п. 48.5 ст. 48 ПК України встановлено, що податкова декларація повинна бути підписана: керівником платника податків або уповноваженою особою, а також особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації до контролюючого органу. У разі ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником. Достатнім підтвердженням справжності документа податкової звітності є наявність оригіналу підпису уповноваженої особи на документі у паперовій формі або наявність в електронному документі електронного цифрового підпису платника податку.
Відповідно до п. 48.7 ст. 48 ПК України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених п. 46.4 ст. 46 ПК України.
Порядок подання податкової звітності до контролюючого органу визначається ст. 49 ПК України, згідно п. 49.1 якої податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.
Відповідно до п. 49.3 ст. 49 ПК України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: особисто платником податків або уповноваженою на це особою; надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.
Водночас п. 49.4 ст. 49 ПК України передбачено, що податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.
Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі контролюючому органу всіма платниками цього податку з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.
Означена правова норма набрала чинності 01.01.2015 згідно Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII та кореспондується із Порядком заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21 (чинний із 01.02.2016).
Отже, ключовою відмінністю податкової звітності з податку на додану вартість, починаючи з 01.01.2015 стало покладання на платника податків обов`язку щодо її подання засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб, що забезпечувало належне функціонування системи електронного адміністрування податку на додану вартість, та упереджало випадки безпідставного відшкодування податку на додану вартість в автоматичному режимі.
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та твердженням податкового органу в апеляційній скарзі, що наведений імперативний припис передбачає обов`язок платника податку на додану вартість подавати звітність з цього податку лише в електронній формі.
У той же час абз. 3 п. 49.4 ст. 49 ПК України закріплює виключення з цього правила, визначаючи, що у разі розірвання контролюючим органом в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів платник податків, договір з яким розірвано, має право до складання нового договору подавати податкову звітність у спосіб, визначений п. а і б п. 49.3 цієї статті.
Інших виключень з правила, встановленого п. 49.4 ст. 49 ПК України, законодавцем не передбачено.
Така правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 810/2468/17.
З моменту анулювання реєстрації особи як платника податку, в силу вимог п. 184.5 ст. 184 ПК України, така особа позбавляється права на віднесення сум податку до податкового кредиту, складання податкових накладних.
Відповідно до п. 184.6. цієї ж статті, у разі анулювання реєстрації особи як платника податку останнім звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня, що настає за останнім днем попереднього податкового періоду, та закінчується днем анулювання реєстрації.
Про анулювання реєстрації платника податку контролюючий орган зобов`язаний письмово повідомити особу протягом трьох робочих днів після дня анулювання такої реєстрації (п. 184.10 ст. 184 ПК України).
Приписами п. 49.8 ст. 49 ПК України визначено, що під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу.
Нормами пункту 49.9 ПК України встановлено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.
Наведене правове регулювання вказує на те, що прийняття податкової декларації передбачає мінімальний рівень податкового контролю, який обмежено перевіркою наявності та достовірності заповнення платником податків усіх обов`язкових реквізитів, визначених пунктами 48.3, 48.4 статті 48 ПК України.
Факт анулювання позивачу 18.11.2016 реєстрації платника податку на додану вартість не оспорюється сторонами. Відтак на момент подання декларації з податку на додану вартість за квітень 2019 року позивач був позбавлений індивідуального податкового номеру платника податку на додану вартість.
Між тим, єдиною підставою для відмови контролюючого органу у прийнятті спірної податкової звітності позивача стало анулювання реєстрації позивача як платника ПДВ.
Однак рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 у справі № 320/6987/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2020, відновлено реєстрацію позивача як платника ПДВ.
А відтак з огляду на положення частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені обставини мають силу преюдиції та не підлягають повторному доказуванню у даній справі.
З огляду на положення статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення у справі №320/6987/19 набрало законної сили з моменту проголошення рішення судом апеляційної інстанції.
Згідно із статтею 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є підставою для його виконання.
Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Наслідком набрання законної сили рішенням суду є набуття цим рішенням, зокрема, ознак обов`язковості (що передбачає обов`язок його виконання усіма органами, організаціями та посадовими особами) та виконуваності (тобто забезпечення законом права особи на примусове виконання рішення). Іншими словами, законна сила рішення суду є його правовою дією, яка проявляється в тому, що установлена рішенням наявність чи відсутність прав і фактів, на яких ці права ґрунтуються, є остаточною, а встановлені рішенням права та обов`язки підлягають беззаперечному здійсненню на вимогу правомочних осіб.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки рішення про анулювання реєстрації позивача платником ПДВ є неправомірним, відтак породжені ним юридичні наслідки є нікчемними, а тому у податкового органу не було правових підстав не прийняти податкову декларацію, подану ТОВ «Вітаполіс».
Аналогічний підхід у тотожних спорах, в яких судове рішення щодо анулювання реєстрації ПДВ набрало законної сили пізніше, ніж період в якому подавалась податкова декларація, застосовано Верховним Судом у постановах від 18 грудня 2019 року у справі №320/6849/18, від 18 вересня 2019 року у справі №200/13263/18-а, від 12 червня 2018 року у справі №804/6071/16.
За даних обставин, позивач не позбавлений права подати відповідачу вказану звітність у формі, визначеній приписами ПК України.
Також колегія суддів погоджується з обраним судом способом захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання Головне управління ДФС у Київській області повторно розглянути питання щодо прийняття та реєстрації поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць липень 2019 року з додатками та доповненням до неї. Такий спосіб захисту відповідає змісту спірних правовідносин і, враховуючи, що питання відповідності податкової декларації з податку на додану вартість вимогам статті 49 ПК України не вирішувалось податковим органом, є ефективним та забезпечує належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку.
Стосовно доводів скаржника в апеляційній скарзі необхідність виключення уповноваженої особи ОСОБА_2 з числа відповідачів, оскільки він є неналежним відповідачем через те, що функції з реалізації державної податкової політики виконуються Державною податковою службу, в той час як функції Державної фіскальної служби припинені, колегія суддів відзначає наступне.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. 
При цьому, заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.
Натомість, відповідачі у даній справі таким правом не скористались, у тому числі не скористались й правом подання відзиву на позов.
Разом з тим, положення статті 48 КАС України передбачають, що суд першої інстанції, встановивши, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, а у випадку його незгоди - залучає як другого відповідача, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Зважаючи на наведене, колегія суддів відзначає, що суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості в межах наданої йому КАС України компетенції вчиняти таку процесуальну дію, оскільки частиною сьомою статті 48 вказаного Кодексу визначено, що заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено.
По-друге, колегія суддів вважає, що місцевий суд за результатами розгляду даної справи правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо визнання незаконними дії т.в.о. заступника начальника Києво-Святошинського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, які полягають у підписанні ним рішення від 13.08.2019 № 28342/10/10-36-54-08, виходячи з того, що керівник податкового органу був уповноважений на вчинення таких дій та вчинив їх у межах своїх повноважень, а отже, підписуючи будь-які рішення цього органу чи вихідну документацію діяв у відповідності із своїми дискреційними повноваженнями та обов`язками.
Водночас колегією суддів було встановлено, що лист від 13.08.2019 № 28342/10/10-36-54-08 підписано заступником начальника Києво-Святошинського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області Дмитрієвим Ігорем Віталійовичем, а не ОСОБА_1 та не ОСОБА_2 .
При цьому ОСОБА_2 , на якого вказує податковий орган в апеляційній скарзі, взагалі не має статусу учасника даної справи.
Між тим суд першої інстанції правильно вжив найменування відповідача - заступника начальника Києво-Святошинського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області Дмитрієва Ігоря Віталійовича, яким було підписано оскаржуване рішення, лише у вступній частині рішення та у першому абзаці мотивувальної частини судового рішення. В усіх інших частинах судового рішення вжито - ОСОБА_1 .
Проте вказана обставина не виплинула на правильність рішення суду першої інстанції та не є підставою для скасування судового рішення. Фактично судом першої інстанції допущена описка, яка може бути виправлена судом першої інстанції в порядку, встановленому статтею 253 КАС України.
В той же час, колегія суддів не знаходить підстав для прийняття до уваги посилань позивача в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №   810/1711/17, оскільки таке судове рішення не є релевантним спірним правовідносинам, у зв`язку тим, що стосується відсутності права у Товариства надсилати податкову звітність з податку на додану вартість та доповнень до неї у паперовому вигляді за наявності діючого договору про визнання електронних документів та дійсних сертифікатів.
Окрім того, в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тому колегія суддів не вбачає підстав для врахування судової практики Шостого апеляційного адміністративного суду.
Насамкінець колегія суддів визнає безпідставними посилання відповідача в апеляційній скарзі на необхідність засвідчення позивачем копій документів, доданих до позовної заяви відповідно до вимог Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 «Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації», з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України «Про стандартизацію» від 05.06.2014 № 1315-VII національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються безпосередньо чи шляхом посилання на них в інших документах. Національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов`язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами.
Джерела права, які застосовуються судом встановлені статтею 7 Кодексу адміністративного судочинства України. Частиною першою та другою цієї статті передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Стандарт в розумінні статті 1 Закону України «Про стандартизацію» є нормативним документом, що встановлює для загального і неодноразового використання правила, настанови або характеристики щодо діяльності чи її результатів, та спрямований на досягнення оптимального ступеня впорядкованості в певній сфері, проте він не є нормативно-правовим актом в розумінні статті 117 Конституції України, а отже і джерелом права, яке застосовується судом. 
Вимоги до письмового доказу визначені статтею 94 Кодексу адміністративного судочинства України, порядок підтвердження відповідності копії письмового доказу оригіналу встановлені частиною п`ятою цієї статті, згідно положень якої учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду подібної справи, зокрема постанова від 14 квітня 2020 року у справі №320/4916/19.
Втім позивачем на підтвердження своєї позиції були додані документи до позовної заяви, серед яких тими, що стосуються предмета доказування у даному спорі, є:
- податкова декларація з податку на додану вартість за липень 2019 року з додатками до неї, що була отримана податковим органом (перебувала на опрацюванні у податкового органу);
- лист від 13.08.2019 № 28342/10/10-36-54-08 Головного управління ДФС у Київській області (Києво-Святошинське управління) про відмову у прийнятті декларації з податку на додану вартість за липень 2019 року з додатками (знаходиться у податкового органу);
- судові рішення у справі № 320/6987/19 (відкриті офіційні дані в Єдиному державному реєстрі судових рішень).
Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги, що податкова декларація з податку на додану вартість за липень 2019 року є доказом безвідносно до даних, що містяться в ній, а виключно є джерелом для підтвердження її подання податковому органу (штамп про отримання), що не оспорювалось відповідачем та не ставилось під сумнів, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції встановив дійсні обставини справи на підставі достовірних, належних та допустимих доказів.
Інших переконливих доводів ніж зазначено в апеляційній скарзі, в тому числі і в ході розгляду у суді першої інстанції, податковою інспекцією також не представлено.
Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду і податковий орган, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 77 КАС України, не довів тих обставин, на які він посилається, а судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Повне судове рішення складено 15.11.2021 року.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України,  апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» до Головне управління ДФС у Київській області, т.в.о. начальника Києво-Святошинського управління Державної податкової служби у Київській області Дмитрієва Ігоря Віталійовича про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Колегія суддів:                                                                                О.В. Карпушова  

                                                                                                              Л.В. Губська

                                                                                                              М.І. Кобаль