Постанова
Іменем України
 
22 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 715/1665/20
провадження № 61-8313св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічними позовами) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Половінкіна Н. Ю., Кулянди М. І. Одинака О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про припинення права спільної власності та визнання права власності на будівельні матеріали, посилаючись на те, що з 13 серпня 2013 року по 15 квітня 2019 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого вони розпочали будівництво житлового будинку на його земельній ділянці по АДРЕСА_1 . За довідкою Комунального підприємства «Глибоцьке комунальне районне бюро технічної інвентаризації» від 24 червня 2019 року № 172 готовність вказаного незавершеного будівництвом житлового будинку складає 52 %. Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати за ним право власності на будівельні матеріали, використані при зведенні незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_1 вартістю 1 179 923,05 грн; припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на частку в будівельних матеріалах, використаних при зведенні вказаного об`єкта незавершеного будівництва, шляхом компенсації 50 % вартості будівельних матеріалів, що становить 589 962 грн.
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва, в якому також посилалася на те, що незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності сторін, так як набутий під час шлюбу з ОСОБА_1 . Тому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_2 просила: в порядку поділу за запропонованим висновком судової комплексної оціночно-будівельної і будівельно-технічної експертизи від 26 листопада 2020 року № 531 варіантом № 2 виділити їй у власність в житловому будинку               літ. «А-2» з цокольним поверхом, розташованому по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1333 га, кадастровий номер 7321087900:01:003:1765, у цокольному поверсі: приміщення 0-1 (тамбур) площею 3,6 кв. м, 0-2? (топкова) - 3,5 кв. м, 0-3 (спортзал) - 26,60 кв. м, 0-4 коридор - 17,30 кв. м, на першому поверсі: приміщення 1-1? (коридор) - 13,20 кв. м, на ІІ поверсі: приміщення 2-1 (коридор - сходи) - 37,20 кв. м,                             2-2 (кімната) - 18,0 кв. м, 2-3 (кімната) - 28,50 кв. м, 2-4 (санвузол) - 8,0 кв. м,                      2-5 (кімната) - 110,70 кв. м; стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості різниці часток в будинку в розмірі 118 970,98 грн.
 
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2021 року у складі судді Григорчака Ю. П. в задоволенні первісного і зустрічного позовів відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що новостворене майно набуває юридичного статусу нерухомого майна - житлового будинку лише після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю. Аналіз положень статті 331 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Крім того, визнання права власності на частку в натурі в об`єкті незавершеного будівництва у вигляді конкретних житлових приміщень призведе до штучної зміни судом правової природи спірного майна з будівельних матеріалів на нерухоме майно. Тому ОСОБА_2 обрала неналежний спосіб захисту свого права. При цьому первісні позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, так як він не довів належними та допустимими доказами вартість спірного майна.
 
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної власності та визнання права власності на будівельні матеріали не оскаржувалося, а тому апеляційним судом в цій частині не переглядалося.
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, зурахуванням ухвали цього суду від 29 квітня 2021 року про виправлення описок, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2021 року скасовано в частині відмови в задоволенні зустрічного позову. Зустрічний позов задоволено. Виділено ОСОБА_2 у незавершеному будівництвом житловому будинку по АДРЕСА_1 у цокольному поверсі: приміщення 0-1 (тамбур) площею 3,6 кв. м, 0-21 (топкова) площею 3,5 кв. м, 0-3 (спортзал) площею 26,60 кв. м, 0-4 (коридор) площею 17,30 кв. м; на І поверсі: приміщення 1-І1 (коридор) площею 13,20 кв. м; на II поверсі: приміщення 2-1 (коридор-сходи) площею 37,20 кв. м, 2-2 (кімната) площею 18,0 кв. м, 2-3 (кімната) площею 28,50 кв. м, 2-4 (санвузол) площею 8,0 кв. м, 2-5 (кімната) площею 19,09 кв. м, загальною площею 173,90 кв. м, вартістю 860 251,67 грн, що становить 58,02 % та визнано за нею право власності на це майно. Зобов`язано ОСОБА_2 в приміщенні холу цегляною перегородкою відокремити приміщення площею 13,20 кв. м для влаштування сходів з цокольного поверху на І та II поверхи. Виділено ОСОБА_1 у незавершеному будівництвом житловому будинку по АДРЕСА_1 у цокольному поверсі: приміщення 0-2 (топкова) площею 3,5 кв. м, 0-5 (гараж) площею 21,50 кв. м; на І поверсі: приміщення 1-1 (хол) площею 74,30 кв. м, 1-2 (кухня) площею 18,50 кв. м, 1-3 (санвузол) площею 8,0 кв. м, загальною площею 125,80 кв. м вартістю 622 309,75 грн, що становить 41,98 % та визнано за ним право власності на це майно. Зобов`язано ОСОБА_1 влаштувати перегородку в приміщенні топочної, влаштувати проріз для входу в топочну. Між приміщеннями спортивної зали площею 25,60 кв. м і коридором площею 17,30 кв. м влаштувати цегляну перегородку. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості різниці часток в сумі 118 970,98 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, при виникненні спору може підлягати поділу між подружжям як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц (провадження  № 61-13096св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц (провадження                       № 61-12010св19). Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 обрала неналежний спосіб захисту свого права. Незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , так як його зведено в період їх шлюбу. Сторони визнали ці обставини, тому вони не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). На підтвердження законності зведення спірного житлового будинку до матеріалів справи долучено державний акт серії ЯМ №726940 та державний акт серії ЯМ №726941 про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1333 га, кадастровий номер 7321087900:01:003:1765, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на земельну ділянку площею 0,0087 га, кадастровий номер 7321087900:01:003:1764, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, а також повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 19 лютого 2016 року, подане ОСОБА_1 до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області. Згідно з висновком судової комплексної оціночно-будівельної і будівельно-технічної експертизи від 26 листопада 2020 року № 531, складеним експертом Юзвенко Р. В. , відсоток готовності двоповерхового житлового будинку з цокольним поверхом, що знаходиться по АДРЕСА_1 , становить 61 %. Також експерт зазначив про технічну можливість довести будівництво до кінця, визначив варіанти розподілу незавершеного будівництвом житлового будинку між сторонами по 1/2 частині з облаштуванням окремих квартир з відокремленими входами. Оскільки експертом визначено варіанти розподілу без втручання в несучі конструкції буднику, то при здійсненні переобладнання не потрібно отримання дозволу на це виконавчого комітету місцевої ради. Крім того, відсутність дозволу на час розгляду справи, не позбавляє заявника можливості звернутися до відповідних установ для отримання необхідних дозволів у майбутньому. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 712/920/14-ц (провадження № 61-33938св18). Тому незавершений будівництвом житловий будинок підлягає поділу між сторонами відповідно до висновку судової комплексної оціночно-будівельної і будівельно-технічної експертизи від 26 листопада 2020 року № 531 за варіантом № 2, який є найбільш наближеним до ідеальних часток сторін у праві власності на цей будинок.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
11 травня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2021 року.
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначив, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19) про те, що державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Крім того, апеляційний суд помилково послався на постанови Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц (провадження  № 61-13096св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц (провадження № 61-12010св19), так як наведені в них правові висновки були сформовані за інших встановлених фактичних обставин, які не є подібними до обставин цієї справи.
 
У червні 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Міцней В. Ф. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги. Висновок апеляційного суду про можливість поділу об`єкта незавершеного будівництва узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 1008/6339/12 (провадження № 61-671св19), в якій суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з виділенням кожному в натурі окремих приміщень відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи. Крім того, оскаржуване судове рішення не суперечить правовим висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19), так як предметом спору у вказаній справі було визнання права власності на недобудовані квартири і офісні приміщення у багатоквартирному будинку на підставі договорів пайової участі у фінансуванні будівництва.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Глибоцького районного суду Чернівецької області.
 
07 червня 2021 року справа № 715/1665/20 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Апеляційним судом встановлено, що з 13 серпня 2013 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 квітня 2019 року у справі № 715/136/19. 
 
Згідно з державними актами на право власності на земельні ділянки серії ЯМ № 726940 та серії ЯМ № 726941 ОСОБА_1 є власником земельних ділянок: площею 0,1333 га, кадастровий номер 7321087900:01:003:1765, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; площею 0,0087 га, кадастровий номер 7321087900:01:003:1764, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташованих по АДРЕСА_1 . 
 
Відповідно до ескізу намірів забудови, виготовленого науково-виробничим товариством з обмеженою відповідальністю «Архітектурно-земельне бюро», виданого на ім`я ОСОБА_1 , загальна площа житлового будинку має становити 299,70 кв. м, в тому числі житлова площа - 67 кв. м. 
 
За заявою ОСОБА_1 від 15 квітня 2016 року Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Глибоцької районної державної адміністрації 10 лютого 2016 року було видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки площею 0,1333 га, кадастровий номер 7321087900:01:003:1765, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по АДРЕСА_1 . 
 
19 лютого 2016 року ОСОБА_1 подав до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області повідомлення про початок виконання будівельних робіт. 
 
За довідкою Комунального підприємства «Глибоцьке комунальне районне бюро технічної інвентаризації» від 24 червня 2019 року № 172 готовність незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 складає 52 %. 
 
Відповідно до звіту про оцінку майна від 31 липня 2020 року, складеного Приватним підприємством «Град ЮМ» на замовлення ОСОБА_1 , ринкова вартість спірного будинку станом на 31 липня 2020 року складає 618 230 грн.
 
Згідно з висновком судової комплексної оціночно-будівельної і будівельно-технічної експертизи № 531, складеним 26 листопада 2020 року судовим експертом        Спільного підприємства «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» Юзвенко Р. В., готовність двоповерхового житлового будинку з цокольним поверхом, що знаходиться по АДРЕСА_1 , складає 61 %. Вартість фактично виконаних робіт і будівельних матеріалів, витрачених на будівництво вказаного будинку, на день проведення експертизи складає 1 482 561,42 грн. Також експерт зазначив про технічну можливість довести будівництво до кінця, визначив варіанти розподілу незавершеного будівництвом житлового будинку між сторонами по 1/2 частині з облаштуванням окремих квартир з відокремленими входами без втручання в несучі конструкції буднику. 
 
В зустрічній позовній заяві  ОСОБА_2 просила в порядку поділу за запропонованим висновком експертизи варіантом № 2 виділити їй у власність частину приміщень у спірному житловому будинку та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості різниці часток в будинку в розмірі 118 970,98 грн.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
 
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
 
У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься.
 
Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено.
 
Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
 
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
 
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.
 
Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
 
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
 
У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
 
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
 
При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
 
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц (провадження № 61-13096св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц (провадження № 61-12010св19).
 
У разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.
 
На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності, у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.
 
У частині другій статті 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.
 
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
 
Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 цього Кодексу).
 
Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
 
Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
 
Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
 
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).
 
У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.
 
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 було зведено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період їх шлюбу і сторони визнали ці обставини, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки, висновком судової комплексної оціночно-будівельної і будівельно-технічної експертизи від 26 листопада 2020 року підтверджено технічну можливість довести будівництво спірного житлового будинку до кінця, визначено варіанти розподілу незавершеного будівництвом житлового будинку між сторонами по 1/2 частині з облаштуванням окремих квартир з відокремленими входами без втручання в несучі конструкції буднику, то апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення зустрічного позову.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19), не заслуговують на увагу, оскільки в зазначеній справі предметом спору було стягнення грошових коштів за порушення виконання договірних зобов`язань, а також - визнання права власності на об`єкти незавершеного будівництва відповідно до договорів про пайову участь у фінансуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку, натомість у справі, яка переглядається, спірні правовідносини виникли щодо поділу майна подружжя, яке є їх спільною сумісною власністю.
 
Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
 
З огляду на викладене висновки щодо застосування норм права, що містяться у вищезгаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19), на яку послався заявник на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.
 
Помилкове посилання апеляційного суду на вказану постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19) не вплинуло на правильність оскаржуваного судового рішення, а тому не може бути підставою для його скасування (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Разом з тим в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц (провадження № 61-13096св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц (провадження № 61-12010св19) викладено правові висновки щодо застосування частини другої статті 331 ЦК України у спорах щодо поділу майна подружжя - об`єкта незавершеного будівництва.
 
Наведене дає підстави для висновку про те, що правовідносини у справах                             № 6-47цс16, № 454/1678/16-ц, № 158/2404/13-ц та № 488/3103/17-ц  є подібними до правовідносин в цій справі.
 
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | І. М. Фаловська
Судді: | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| С. Ю. Мартєв
| В. А. Стрільчук