П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/1777/21 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С.   
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
14 грудня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Граб Л.С.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частиної НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 , звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.07.2018 по день фактичного розрахунку 26.01.2021 включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.07.2018 по 26.01.2021 включно.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Визнано необґрунтованою відмову військової частини НОМЕР_1 у виплаті ОСОБА_1 коштів   за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 кошти   за час затримки розрахунку в сумі 11572 гривні 16 коп. з вирішенням питання утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів відповідно до   закону.     
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій  апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Відповідно до п.3 ч.1  ст.311 КАС України  суд апеляційної інстанції здійснює апеляційний розгляд справи у порядку письмового провадження.
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду -  без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 13.07.2018  був звільнений зі служби у запас та виключений зі списків особового складу військової частини, отримавши неповний  розрахунок за час служби.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.11.2020  у справі 560/4637/20  зобов`язано  військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки  учаснику бойових дій за 2017- 2018 рік.
Рішення суду набрало законної сили 01.02.2021.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.11.2020 у справі 560/4636/20 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період  з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Вказане рішення набрало законної сили 02.11.2021 згідно постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2021.
На виконання рішення суду у справі 560/4637/20 відповідач 26 січня 2021 виплатив позивачеві компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій в сумі 11583,60 грн., що доводиться письмовими доказами і не заперечується відповідачем. Індексація грошового забезпечення  на виконання рішення суду позивачу виплачена не була, що підтверджується самим  відповідачем   у відзиві.
Позивач, зважаючи на наявність підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся з відповідним позовом до суду.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні з військової служби з позивачем не проведено остаточного та повного розрахунку, а саме не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки  учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення.
Також, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
З врахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що сума,  яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 3,08% становить: 405,00 грн. (середньоденне грошове забезпечення позивача) х 3,08 % = 12,47 грн.; 12,47 грн. х 928 (днів затримки розрахунку) = 11572,16 грн. Отже, сума компенсації 11572,16 грн. є співмірною із  сумою виплачених відповідачем позивачеві коштів (11583,60 грн.)
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з пунктів 2, 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до частини 2  статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Так, п.242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Частиною 1  статті 117 КЗпП України  визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Колегія суддів, окрім іншого, звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року, справа №805/4458/17-а, відповідно до якої, частина перша  статті 117 КЗпП України  передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.
26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі № 821/1083/17 постанову, де вказала, що  статтею 116 КЗпП України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відтак Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.11.2020  у справі 560/4637/20  зобов`язано  військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки  учаснику бойових дій за 2017- 2018 рік.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.11.2020 у справі 560/4636/20 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період  з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Враховуючи викладене, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
На виконання рішення суду у справі 560/4637/20 відповідач 26 січня 2021 виплатив позивачеві компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій в сумі 11583,60 грн., що доводиться письмовими доказами і не заперечується відповідачем. Індексація грошового забезпечення  на виконання рішення суду позивачу виплачена не була, що підтверджується самим  відповідачем   у відзиві.
Також, судом встановлено, що на виконання рішення суду у справі 560/4637/20  військовою частиною НОМЕР_1 26.01.2021 перераховано позивачу компенсацію за неотриману додаткову відпустку в сумі 11538,60 грн.
Отже, військова частина зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Також, частини 1  статті 117 КЗпП України  визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 №633/362 від 18.03.2021 про розмір грошового забезпечення позивача за 2 місяців перед місяцем звільнення, позивачу нараховано 24705,02 грн. ( за травень 2018 року в сумі 12106,01 грн. та за червень 2018  року в сумі  12599,01 грн.). Протягом цих двох місяців був 61 календарний день. Середньоденний заробіток позивача становить 405,00 грн. 
За період з 13.07.2018 по 26.01.2021 включно (враховуючи дату зарахування коштів 26.01.2021) було 928 календарних дні, у зв`язку з чим середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 375840,30 грн. (928 днів х 405,00 грн.).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористану додаткову відпуску та індексації грошового забезпечення, з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 375840,30 грн., оскільки така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.
В свою чергу, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 КЗпП України  викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до  ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 року по справі №806/2473/18 сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Колегія суддів враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.
Приписами частини 5  статті 242 КАС України  визначено, що при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що при розмірі невиплаченої компенсації за неотриману додаткову відпустку в сумі 11583,60 грн. стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 375840,30 грн. набагато перевищує розмір невиплачених складових, а тому суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.
Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 11583,60 грн./ 375840,30 грн. (компенсація додаткової відпустки учасника бойових дій/середній заробіток за весь час затримки розрахунку)х100% = 3,08%.
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 405,00 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 3,08% х 928 (дні затримки розрахунку) = 11572,16грн. 
Таким чином, враховуючи обставини справи, а також принцип справедливості та співмірності, колегія суддів приходить до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 11572,16 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11 та постанові Верховного Суду від 10.05.2019 у справі № 815/714/16.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7538,80 грн.  
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно звернення позивачу до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку поза межами строку, визначеного КАС України, враховуючи, що позивача звільнено з військової служби наказом від 13.07.2018, а відповідний позов подано  в лютому 2021 року, тобто більше ніж через два роки після звільнення, колегія суддів зазначає наступне.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою  статті 122 КАС України.
Тобто, в даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду  від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.
З матеріалів справи встановлено, що позивача звільнено  військової служби 13.07.2018, тоді як компенсацію за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій позивач отримав 26.01.2021 (а.с. 9).
Тобто, аналізуючи вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції зауважує, що позивач дізнався або повинен був дізнатись про можливе порушення свого права з моменту отримання нарахованих сум, а саме з 26.01.2021.
До суду з позовом позивач звернувся 16.02.2021, про що свідчить відбиток штампу на поштовому конверті та трек-номер на ньому, тобто в межах строку, визначеного ст. 122 КАС України, у зв`язку з чим відсутні підстави для залишення адміністративного позову без розгляду.
За приписами частини 5  статті 242 КАС України  при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,  316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Гонтарук В. М.