Ухвала
іменем України
02 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 758/13703/20
провадження № 51-5105 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката                     ОСОБА_5 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                              № 12020100070003176, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя                     АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року                                           ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК, та призначено йому покарання:
– за ч. 1 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
– за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Запобіжний захід, обраний ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання засудженому визначено обчислювати з моменту затримання, а саме з 12 листопада 2020 року.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь: ОСОБА_6 – 14 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_7 – 7505 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди, 10 000 грн – моральної шкоди.
Вирішено питання щодо долі речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
Відповідно до обставин, установлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_4 11 листопада 2020 року приблизно о 20:20, перебуваючи за кермом власного мотоцикла червоного кольору, марки «Jianshe», д.н.з. НОМЕР_1 , за адресою: вул. Івана Гонти, 3, м. Київ побачив раніше невідому йому ОСОБА_7 , яка несла на плечі жіночу сумку. У цей момент у засудженого виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, під`їхав ззаду до потерпілої ОСОБА_7 та зірвав з її правого плеча сумку марки «Fiory», в якій знаходились: мобільний телефон марки «Нокіа» 5.3 4/64 GB, ІМЕІ 1: НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 , синього кольору, із сім-картою оператора мобільного зв`язку «Vodafone»; мобільний телефон марки «Нокіа 101» червоного кольору, ІМЕІ 1: МЕІ 1: НОМЕР_4 , ІМЕІ 2: НОМЕР_5 , із сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» та сім-картою оператора мобільного зв`язку «Vodafone»; гаманець, в якому знаходились грошові кошти в сумі 600 грн; косметичка та лікарські засоби, які для потерпілої матеріальної цінності не становлять. Після чого засуджений з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 6899 грн.
Крім того, цього ж дня приблизно о 22:08 ОСОБА_4 , перебуваючи за кермом вищевказаного власного мотоцикла за адресою: АДРЕСА_2 , побачив раніше незнайому ОСОБА_6 , яка несла на плечі сумку. У цей момент у нього виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів,                      ОСОБА_4 , під`їхавши на мотоциклі до потерпілої, завдав їй один удар по тілу в ділянку правого плеча, таким чином застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я останньої, після чого зірвав із правого плеча потерпілої жіночу шкіряну сумку коричневого кольору торгівельної марки «В. Makowsky», в якій знаходився шкіряний гаманець зеленного кольору торгівельної марки «Balisa», в якому було 340 грн, а всього майна на загальну суму 3712,50 грн. У результаті спричиненого фізичного болю та отриманих тілесних ушкоджень потерпіла почала кричати вслід засудженому.
Після чого засуджений з місця вчинення кримінального правопорушення зник, однак невдовзі, не впоравшись із керуванням, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду та був затриманий.
Київський апеляційний суд ухвалою від 11 жовтня 2021 року вирок Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року щодо ОСОБА_4 залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 – без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисником ОСОБА_5 викладено вимогу про зміну вказаних судових рішень через суворість призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання, яке він просить пом`якшити, застосувавши до засудженого положення                      ст. 75 КК.
Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, оскільки за наявності пом`якшуючих обставин, зокрема щирого каяття та відшкодування завданих збитків, відсутності обтяжуючих обставин, даних про особу засудженого, було достатньо підстав для застосування до нього покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі. 
Мотиви Суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі захисника та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,               а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку суду першої інстанції видно, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Доводи захисника щодо невідповідності призначеного засудженому                  ОСОБА_4 покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими з таких підстав. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
За статтею 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                           в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                   а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи засудженому ОСОБА_4 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, у тому числі: ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК належать до категорії нетяжких та тяжких злочинів; особу винного, який раніше не судимий, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває; має постійне місце проживання та реєстрації, за яким характеризується нейтрально; працевлаштований; має на утриманні дитину, 2003 року народження; обставини, які пом`якшують покарання, – щире каяття й добровільне часткове відшкодування завданого збитку; відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Отже, взявши до уваги вказані обставини, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК, оскільки таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
При цьому правильно вказав про відсутність законних підстав для застосування до засудженого вимог ст. 75 КК чи призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК.
Таким чином, суд першої інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК. Тому правових підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам захисника ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції щодо засудженого                  ОСОБА_4 без змін.
При цьому апеляційний суд з урахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, даних про особу засудженого та інших обставин, що впливають на ступінь відповідальності, обґрунтовано зазначив про дотримання вимог статей 50, 65 КК під час призначення покарання засудженому ОСОБА_4 , оскільки саме таке покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особі засудженого, принципам законності та справедливості, є необхідним для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.
Обставини, на які покликається в касаційній скарзі захисник, щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості були враховані судом при призначенні засудженому покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни судових рішень.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є законним, справедливим та співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що були б підставами для зміни судових рішень, захисником у касаційній скарзі не наведено.
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК                                у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3