Ухвала
Іменем України
 
01 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 226/314/19
провадження № 61-11859ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 26 березня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 15 червня 2021 року 
у справі за скаргою ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця Народницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) Кондратюк Тетяни Сергіївни,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 , звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Народницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) Кондратюк Т. С. (далі - Народницький ВДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький)).
Скарга мотивована тим, що на підставі судового наказу від 05 березня 
2019 року № 226/314/19, виданого Димитровським міським судом Донецької області, стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Отримавши в суді дублікат виконавчого листа, ОСОБА_1 звернулася із заявою до Народницького РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) про відкриття виконавчого провадження.
02 лютого 2021 року ОСОБА_1 отримала копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 22 січня 2021року; розрахунок заборгованості за аліментами, який включав період з 05 листопада 2019 року по грудень 2020 року із розрахунку середньої заробітної плати працівника для тієї місцевості. У подальшому вона отримала ще одного листа із розрахунком заборгованості за аліментами, який включав період з грудня 2019 року 
по грудень 2020 року із розрахунку ј середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості та з січня 2021 року із розрахунку 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Скаржник вважала, що виконавець допустив бездіяльність при проведенні розрахунку заборгованості за аліментами, так як не включив у нього період з 30 січня по 04 листопада 2019 року, безпідставно зазначивши, що за цей період аліменти сплачені. Також вважала неправильним здійснення державним виконавцем розрахунку за період з січня 2021 року, виходячи з 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, оскільки боржник не має офіційного працевлаштування, а значить, розрахунок має здійснюватися, виходячи з ј частини заробітної плати для працівника тієї місцевості, де проживає боржник. Крім цього, державний виконавець не направив їй довідку про заборгованість з аліментів згідно з формою, встановленою Додатком 16 до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 
від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція 512/5), не виніс постанови про встановлення тимчасового обмеження божника у праві виїзду за межі України, у праві полювання, користування зброєю та транспортними засобами.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд:
- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Народницького РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) Кодратюк Т. С.;
- зобов`язати державного виконавця включити до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів період з 30 січня по 04 листопада 
2019 року; нарахування аліментів з 01 січня 2021року здійснювати із розрахунку ј середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості; направити їй встановлену форму довідки про заборгованість за аліментами; винести постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, користування зброєю, керування транспортними засобами та у праві виїзду за межі України;
- стягнути з рахунку бюджетних асигнувань Народницького РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 26 березня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Донецького апеляційного суду від 15 червня 2021 року ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 26 березня 2021 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що скаржником не доведено належними та допустимими доказами, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні вчинені з порушенням вимог чинного законодавства, тому підстави для задоволення скарги відсутні.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Суди встановили, що на підставі судового наказу від 05 березня 2019 року № 226/314/19, виданого Димитровським міським судом Донецької області, стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше, 
ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
04 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Народницького РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) із заявою, в якій просила повернути їй виконавчий лист про стягнення зі ОСОБА_2 аліментів у зв`язку з тим, що вона відмовляється від аліментів, претензій до заборгованості не має.
31 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Народницького РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(місто Хмельницький) із заявою про прийняття дубліката судового наказу від 05 березня 2019 року у справі № 226/314/19 та стягнення з боржника ОСОБА_2 аліментів за весь період з дати винесення судового наказу.
Постановою від 22 січня 2021 року відкрито виконавче провадження 
на підставі судового наказу від 05 березня 2019 року № 226/314/19, виданого Димитровським міським судом Донецької області, про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання 
сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Згідно з розрахунком за аліментами заборгованість ОСОБА_2 станом на лютий 2021 року становить 28 975,33 грн.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» 
(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових 
осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (частина восьма статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Право та порядок на звернення до суду за захистом прав, свобод чи законних інтересів визначається процесуальним законом.
ЦПК України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц (провадження № 14-496цс19).
Частинами першою, третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України (далі - СК України).
Відповідно до частин четвертої, тринадцятої статті 71 Закону України 
«Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу 
і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної 
особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.
Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем на вимогу стягувача протягом трьох робочих днів у випадках, встановлених законом. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів дійсна протягом одного місяця з дня її видачі. Форма довідки встановлюється Міністерством юстиції України.
Згідно з пунктом 4 Розділу XVI Інструкції № 512/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця 
(додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
Сума заборгованості за аліментами, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 СК України, якою передбачено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Таким чином, державний виконавець Народницького ВДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) при здійсненні розрахунку заборгованості за аліментами зі ОСОБА_2 виходила з того, що оскільки платник аліментів офіційного працевлаштування та пенсії не мав, платником податків в органах державної податкової служби не був на час виникнення заборгованості, тому розрахунок заборгованості слід здійснювати у відповідності до положення частини другої статті 195 СК України, тобто виходячи середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Посилання ОСОБА_1 у скарзі на те, що у період коли скаржник не працював, аліменти повинні були нараховуватись виходячи лише з 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суперечить частині другій статті 195 СК України та є особистим неправильним тлумаченням скаржника норм законодавства.
Законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру на рівні 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку . Тобто, мова йде про мінімальний розмір аліментів на одну дитину, а не про порядок розрахунку аліментів у період, коли боржник не працював. Вказаний порядок розрахунку аліментів встановлено спеціальною статтею 195 СК України.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду 
від 18 лютого 2021 року у справі № 133/203/20 (провадження 
№ 61-8232св20).
Суди встановили, що на виконання наведених норм начальник Народницького РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) здійснила розрахунок заборгованості за аліментами на підставі судового наказу від 05 березня 2019 року № 226/314/19, тому заборгованість ОСОБА_2 за період 
з листопада 2019 року по лютий 2021 року включно становить 28 975,33 грн.
Крім того, державним виконавцем враховано, що боржником в січні та лютому 2021 року сплачено аліменти по 3 000 грн. Отже, з січня 2021 року боржником сплачувалися аліменти в розмірі, визначеному судовим наказом, зокрема, не меншому 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тому підстави для нарахування заборгованості за аліментами за січень-лютий 2021 року, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, відсутні.
Також, державним виконавцем обґрунтовано враховано заяву 
ОСОБА_1 від 04 листопада 2019 року про повернення їй виконавчого листа про стягнення аліментів зі ОСОБА_2 у зв`язку з її відмовою від отримання аліментів та розміру заборгованості, що утворилася на той час.
Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Отже, повернення виконавчого документа стягувачу за її заявою не припиняє права стягувача у майбутньому звернутися до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання повернутого раніше виконавчого документа за відсутності сплати боржником аліментів на утримання дитини згідно із судовим рішенням. 
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 343/1577/18 (провадження № 61-4595св19).
Встановивши, що предметом поданої ОСОБА_1 скарги є визнання неправомірними дій державного виконавця у частині нарахування аліментів за минулий час, суди дійшли обґрунтованого висновку, що, здійснюючи розрахунок заборгованості боржника зі сплати аліментів державний виконавець діяв у межах повноважень, наданих йому законом, та на підставі наявних в матеріалах виконавчого провадження доказів. Незгода боржника зі здійсненим державним виконавцем розрахунком заборгованості за аліментами є підставою для його звернення до державного виконавця із заявою про здійснення перерахунку заборгованості, чи з позовом до суду, а не підставою для визнання дій державного виконавця неправомірними. 
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду 
від 03 лютого 2021 року у справі № 359/10588/15-ц (провадження 
№ 61-3735св19).
Відмовляючи у задоволенні скарги в частині вимог про зобов`язання державного виконавця включити до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів період з 30 січня по 04 листопада 2019 року і проводити нарахування аліментів з січня 2021року із розрахунку ј середньої заробітної плати працівника місцевості, суди виходили з того, що розрахунок за аліментами, який було надано стягувачу, здійснено державним виконавцем відповідно до передбаченого законом порядку.
Суди встановили, що при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості за аліментами встановленої форми згідно з додатком 15 Інструкції 512/5, а не згідно з додатком 16, як того неправомірно вимагає стягувач, та направлено на її адресу. Заборгованість за аліментами була розрахована з 05 листопада 2019 року, так як вказаний виконавчий документ вже перебував на виконанні та згідно із заявою стягувача від 04 листопада 2019 року був повернутий стягувачу без виконання 26 листопада 2019 року. Претензій до заборгованості на час повернення виконавчого документу стягувач не мала, тому підстави здійснювати нарахування за аліментами з 30 січня 
по 04 листопада 2019 року у державного виконавця не було. Разом з тим, заборгованість зі сплати аліментів за період з 05 листопада 2019 року 
по 31 грудня 2020 року нараховувалася, виходячи із середньомісячної заробітної плати працівника для тієї місцевості, де проживає боржник, 
так як вжитими державним виконавцем заходами було встановлено, 
що боржник офіційного працевлаштування та пенсії не має, платником податків в органах державної податкової служби не є.
З урахуванням вищевказаного, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог скарги в цій частині.
Відмовляючи у задоволенні скарги в частині вимог про встановлення тимчасових заборон боржнику, суди виходили з того, що відповідно до частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» 
(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) 
за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 
2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
При цьому, згідно зі статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Тобто, для застосування обмежень, передбачених частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», обчислюється заборгованість зі сплати аліментів за весь період часу з моменту пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання і до фактичного погашення заборгованості.
Подібний висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 29 квітня 
2020 року у справі № 2-97/2008 (провадження № 61-7125ск20).
Відповідно до пункту 6 Розділу XVI Інструкції № 512/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний виконавець виносить вмотивовані постанови, передбачені пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», 
за наявності заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання та сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці. 
Отже, встановивши, що виконавчий документ (дублікат судового наказу), виданий заявнику Димитровським міським судом Донецької області 
29 грудня 2020 року, який повторно був направлений стягувачем на виконання Народицькому РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький), надійшов на виконання в січні 2021 року та врахувавши, що для встановлення тимчасових обмежень чинним законодавством вимагається наявність сукупного розміру заборгованості, який перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, чого державним виконавцем не встановлено, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог скарги в цій частині.
За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги.
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частинами п`ятою, шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішень не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця Народницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) Кондратюк Тетяни Сергіївни, 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 26 березня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 15 червня 2021 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук