ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/7611/21	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/1043/21 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Костів О. З., 
за участі секретаря —Стецюк М.А.
та сторін —представника ОСОБА_1 адвоката Печеного О.П. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/7611/21 за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2021 року, ухваленого суддею Позняк В.М., повний текст рішення виготовлено 20 липня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В:
       у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування 200000 грн. моральної шкоди.
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12 грудня 2020 року в приміщенні аеропорту міста Дніпра начальником відділу поліції аеропорту Дніпровського відділення поліції ГУНП в Дніпропетровській області підполковником поліції Бельмасом О.В. була винесена постанова серії АА № 261237 про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення на ОСОБА_1 , згідно якої останній перебував в приміщенні аеропорту міста Дніпра без засобів індивідуального захисту, а саме без маски, чим порушив п.1.1 Постанови Кабінету Міністрів України №647 від 22.07.2020 року. За наслідками винесеної постанови до нього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 гривень. Вважаючи дії підполковника поліції ОСОБА_2 неправомірними, а постанову незаконною, він звернувся в суд для захисту своїх порушених прав та законних інтересів. 
       Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2021 року у справі №932/14296/20 скасовано постанову про накладання адміністративного стягнення на ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення серії ГАА № 261237 від 12 грудня 2020 року за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито.
       У зв`язку із винесенням незаконної постанови йому були завдані сильні хвилювання з приводу необґрунтованого накладення штрафу. Відповідач, знаючи про перебування в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, направив спірну постанову в органи державної виконавчої служби за місцем проживання позивача про примусове стягнення штрафу. В ході здійснення виконавчого провадження було накладено арешт на його майно, зокрема карткові рахунки. Тому перебуваючи за кордоном з 19 лютого 2021 року по 01 березня 2021 року, позивач був позбавлений можливості здійснювати розрахункові операції по своєму картковому рахунку, зокрема, не міг здійснювати розрахунки за товари і послуги для себе та членів своєї сім`ї. Це спричинило великі труднощі під час перебування за кордоном. З відкриттям виконавчого провадження починаючи з 24 лютого 2021 року по 01 квітня 2021 року він знаходився в Єдиному реєстрі боржників Міністерства юстиції України, що призвело до обмеження його прав стосовно відчуження та придбання корпоративних прав і як наслідок втрати довіри та авторитету з боку його партнерів. Вищенаведені обставини відбувалися в період коли спірна постанова про накладення адміністративного стягнення була уже скасована судом. 
       Таким чином, незаконними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, яких зазнав внаслідок необґрунтовано складених протоколу та постанови, неправомірного звинувачення у вчинені правопорушення, що змусило звертатися за захистом своїх прав та інтересів до суду, що тягло за собою, душевні страждання, переживання, зміну способу життя.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2021 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди — задоволено частково.
       Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 2000 грн. моральної шкоди.
       У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
       В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2021 року та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що саме закриття справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 може свідчити про незаконне притягнення до адміністративної відповідальності останнього.
       Судом першої інстанції було проігноровано, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення по справі № 932/14296/20 рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2021 року, дії посадової особи при складанні протоколу про адміністративне правопорушення незаконними не визнавалися.
       Отже, на сьогоднішній день відсутнє будь-яке судове рішення, яким було б визнано дії начальника ВП в аеропорту Дніпровського ВП ГУНП Бельмаса О.В. незаконними.
       Так, обґрунтовуючи моральну шкоду позивач вказує на позбавлення ним можливості здійснювати розрахункові операції за кордоном по картковому рахунку, не можливості перетину державного кордону України, однак будь-яких доказів на підтвердження зазначеного судом не надано.
       Крім того, судом першої інстанції не враховано, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між позбавленням можливості здійснювати розрахунок, що спричинило великі труднощі під час перебування за кордоном, відсутність коштів за кордоном та складання відповідної постанови про адміністративне правопорушення.
        ОСОБА_1 не перебував під вартою та відносно останнього не обирався запобіжний захід.
       Судом не враховано, що у даному випадку потрібно з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
       Відзив на апеляційну скаргу ГУНП в Дніпропетровській області до апеляційного суду не поступив.
       У судове засідання представник ГУНП в Дніпропетровській області не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи шляхом надіслання судової повістки на електрону адресу, вказану в апеляційній скарзі vdz@dp.npu.gov.ua (а.с.92, 124).
       Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт, як ініціатор провадження на даній стадії повинен цікавитися ходом розгляду справи, в тому числі отримувати інформацію у вільному доступі в мережі Інтернет. 
       Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
       За ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст 43, 49 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).
       Представник ОСОБА_1 адвокат Печений О.П. апеляційну скаргу ГУНП в Дніпропетровській області не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності представника апелянта, який належним чином повідомлений про дату, час і місце слухання справи. Клопотань від представника апелянта про відкладення розгляду справи не поступило.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.         Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
       Статтею 7 Закону України “ Про Державний бюджет України на 2021 рік” встановлено, що з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 270 грн.
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. 
       Ціна позову у цій справі становить 200000 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 =227 000 грн).
       З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (ч. 3 ст. 169 ЦПК України).
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Судом встановлено, що 12 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_1 складено постанову серії ГАА № 261237 по справі про адміністративне правопорушення передбачене частиною другою статті 44-3 КУпАП (а.с. 12).
       Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2021 року у справі №932/14296/20 скасовано постанову про накладання адміністративного стягнення на ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення серії ГАА № 261237 від 12 грудня 2020 року за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито (а.с. 13-16).
       24 лютого 2021 року старшим державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Маців Р.І. на виконання постанови серії ГАА № 261237 від 12 грудня 2020 року відкрито виконавче провадження № 64622426 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області штрафу (а.с.18).
       Постановою старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Маців Р.І. від 24 лютого 2021 року в рамках виконавчого провадження № 64622426 накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 (а.с. 20).
       Згідно довідки № EC6S68DICJCT6T9R, виданої АТ КБ «Приват Банк» 20 квітня 2021 року, починаючи з 25 лютого 2021 року по картковому рахунку ОСОБА_1 була обмежена сума для використання в розмірі 170 грн., яка станом на 16 квітня 2021 року в ході здійснення виконавчого провадження № 64622426 була знята (а.с. 21).
       Як вбачається з інформаційного листа Державної прикордонної служби України № Т/Л-4709 від 13 квітня 2021 року ОСОБА_1 в період з 19 лютого 2021 року по 01 березня 2021 року перебував за межами України (а.с.22).
       До позовної заяви також долучено витяг з Єдиного реєстру боржників у якому наявна інформація про боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 64622426 (а.с. 23-24).
       Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.
       Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.
       Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
       Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
       Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
       Згідно зі змістом статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
       Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на державу, АР Крим або орган місцевого самоврядування. 
       Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
       Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
       Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Згідно частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Частинами 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2021 року у справі № 932/14296/20, провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 44-3 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
       Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення чинним рішенням суду порушення законного порядку притягнення позивача до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання, у цьому випадку застосовуються визначені статтею 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення статті 1167 ЦК України.
       Здійснення провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказані провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення накладеного штрафу.
       Також, відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження.
       Крім того, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зазначено, що: «статтями 2, 4 Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду” передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
        На підставі пункту 2 частини першої статті 1 цього Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше)».
       Такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу правопорушення свідчить про те, що його притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.
       Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
       Отже, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що до спірних правовідносин застосовується положення Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду”, зокрема, щодо правових наслідків закриття справи про адміністративне правопорушення у формі виникнення права на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу посадовою особою підрозділів Дніпровського відділення поліції ГУНП в Дніпропетровській області. 
       Не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що у даному випадку відсутні будь-які докази протиправності дій працівників поліції в огляду на наступне.
       Також за приписами пункту 4 частини першої статті 2 Закону України ”Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду” (№ 794 — VIII) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення, чим спростовуються доводи апеляційної скарги в частині щодо відсутності доводів обґрунтування моральної шкоди.
       Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
       Заявляючи позовні вимоги ОСОБА_1 просив стягнути в його користь 200000 грн. моральної шкоди, проте суд першої інстанції, враховуючи усі обставини справи, стягнув лише 2000 грн., що значно менше заявлених позовних вимог.
       Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлене рішенням суду, яке набрало законної сили, порушення законного порядку притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому було спричинено душевні страждання. 
       Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.
       Не приймається до уваги судом твердження апелянта про те, що суд першої інстанції у своєму рішенні не зазначив, що співвідношення розміру моральної шкоди позивача повністю відповідає характеру та обсягу його душевних страждань.
       Голослівними є посилання заявника на те, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості здійснювати розрахункові операції, перебуваючи за кордоном, оскільки спростовуються довідкою КБ “ПриватБанк” про накладення арешту на картковий його рахунок на підставі постанови старшого державного виконавця від 24.02.2021 року про накладення арешту.
       Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції врахувавши обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, взявши до уваги засади розумності, виваженості й справедливості, дійшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача та стягнення у його користь 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, які підлягають стягнення з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача. 
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на апелянта в межах ним понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
       Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 07 вересня 2021 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2021 року підлягає поновленню. 

       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2021 року — без зміни.
       Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2021 року.
       Судові витрати покласти на апелянта в межах ним понесеними.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але оскарженню в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 05 листопада 2021 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк

Судді:                                                                        С.І. Дикун

                                                                               О.З. Костів