ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 323/3523/18                                                Головуючий у 1 інстанції: Гуцал О.П.
№ 22-ц/807/2830/21                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.
 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Бєлки В.Ю.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бабенко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ

В вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 18.03.2009 року відповідач підписав заяву, посвідчену нотаріусом, в якій вказав, що отримав від позивача 300000,00 грн. В цій же заяві відповідач вказав про свій обов`язок продати позивачу земельну ділянку площею 5,8808 га, розташовану на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. У випадку відмови від укладення договору відчуження відповідач зобов`язався повернути кошти в сумі 300000,00 грн. за першою вимогою. Після підписання вищезазначеної заяви, вказана земельна ділянка була надана позивачу в оренду. У 2017 році відповідач подав позовну заяву, в якій просив серед іншого визнати недійсним договір оренди вищезазначеної земельної ділянки. Подавши такий позов відповідач фактично відмовився від виконання своєї заяви від 18.03.2009 року про продаж вищезазначеної земельної ділянки. На вимогу повернути отримані кошти відповідач не реагує, гроші не повертає.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 300000,00 грн. та понесені ним судові витрати.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 травня 2021 року позовну заяву задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 300000,00 гривень та витрати на судовий збір в розмірі 3000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанціхївстановлено, що згідно до заяви від 18.03.2009 року, адресованої в компетентні органи, ОСОБА_1 зазначив, що він отримав від ОСОБА_3 300000,00 грн. 18.03.2009 року. Цією заявою відповідач довів до відома всіх зацікавлених осіб про свій обов`язок продати ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5,8808 га, розташовану на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. У випадку відмови від укладення договору відчуження відповідач зобов`язався повернути кошти в сумі 300000,00 грн. за першою вимогою.

Зазначена заява посвідчена ОСОБА_4 , нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області. Факти, зазначені в заяві нотаріусом не перевірялися.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 позивався до ОСОБА_3 та ТОВ «Преображенське» з вимогами про визнання договору оренди належної йому земельної ділянки недійсними.

14.08.2017 ОСОБА_3 направив ОСОБА_1 вимогу про повернення 300 000 грн., в якій зазначив про те, що звернення останнього до суду із вимогою про визнання недійсним договору оренди він розцінює як фактичну відмову від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки в майбутньому.

Вимога отримана відповідачем 19.08.2017 року та залишена без задоволення.

Судом першої інстанції перевірялися доводи відповідача щодо того, що він не підписував нотаріально посвідчену заяву про от римання гршових коштів.

Згідно до висновку експерта від 17.03.2021 року, підпис в графі «Підпис» в заяві, адресованій в компетентні органи від 18.03.2009 року від імені ОСОБА_1 , виконаний ОСОБА_1 .

На час вирішення справи у суді закон про обіг земель сільськогосподарського призначення не набрав чинності.

На момент досягнення сторонами згоди щодо продажу землі і передачі грошових коштів з метою забезпечення майбутнього правочину, діяла заборона на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а відповідні правочини щодо таких ділянок та в частині передачі прав на їх відчуження на майбутнє в силу закону є недійсними з моменту їх укладення. Отже, вказана заява від 18.03.2009 року згідно п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України є нікчемною і такою, що не створює для ОСОБА_1 юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з її недійсністю.

Як зазначив суд першої інстанції, відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону,   або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Тож суд першої інстанції дійшов переконливого висновку про те, ОСОБА_1 безпідставно отримав 300 000 грн., оскільки його земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення і на момент отримання цих коштів купівля-продаж таких земель була заборонена відповідно до Перехідних положень Земельного кодексу України. 
Крім зазначеного, як вбачається з пояснень відповідача він не має наміру продавати земельну ділянку позивачеві навіть у разі скасування мораторію на продаж.

Судова колегія враховує, що відповідач не заперечує проти отримання від позивача грошової суми, але зазначає, що отримував грошові кошти у меншому розмірі.

Посилання відповідача на те, що на передання грошових коштів не була складена розписка, судова колегія вважає не переконливими. Так, надана позивачем заява про отримання відповідачем грошових коштів містить всі реквізити розписки про отримання коштів, позаяк у ній зазначено про підстави отримання грошових коштів, їх розмір та умови повернення.

Така заява була посвідчена нотаріально та підписана відповідачем у нотаріальній конторі в присутності нотаріуса, що свідчить про те, що ОСОБА_1 письмово підтвердив отримання грошових коштів від позивача ОСОБА_3 . 

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".

Встановивши факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 300000 гр. за продаж у майбутньому належної їй на праві власності земельної ділянки сільськогосподарського призначення на підставі заяви від 18 березня 2009 року, та відмови відповідача відчужувати земельну ділянку і повернути кошти позивачу, суд першої інстанції із застосуванням положень статті 1212 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про стягнення цих коштів.

Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року, справа № 233/4822/18, провадження № 61-20667св19.

Судова колегія враховує також, що нотаріально посвідчена заява відповідача про отримання грошових коштів від 18 березня 2009 року, не містить строку повернення отриманих коштів. Позивач у листопаді 2018 року подав позов, тобто вимогу в розумінні статті 530 ЦК України, яку відповідач не виконав, тому немає підстав для висновку про сплив позовної давності.

За висновком Верховного Суду у справі справа № 233/4822/18, провадження № 61-20667св19., навіть встановлення у розписці дати, до якої відповідач зобов`язався оформити договір купівлі-продажу земельної ділянки, не можна розуміти так, що після цієї дати у відповідача виник обов`язок повернути кошти, а у позивача право на звернення до суду з позовом, оскільки цей термін стосується зазначеного обов`язку (оформити договір купівлі-продажу), а не обов`язку з повернення отриманих коштів, строк виконання якого у розписці не зазначено.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. 

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог .
Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були  допущені порушення норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання по суті заявлених позовних вимог

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Щодо посилання апелента на те, що з нього безпідставно було стягнено судовий збір. позаяк він є особою з інвалідністю 2 групи, судова колегія вважає, що в цій частині оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, позаяк відповідачем надані довідки МСЕК про інвалідність .

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 травня 2021 року по цій справі в частині задоволеня позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2021 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        В.Ю. Бєлка 

О.З. Поляков

Дата документу 05.10.2021 Справа № 323/3523/18