ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №640/9833/20                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді                                                                      Ключковича В.Ю.,
суддів                                                                                          Беспалова О.О.,
                                                                                                    Грибан І.О.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року, прийнятого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 подав на розгляд Окружного адміністративного суду міста Києва позов до Міністерства внутрішніх справ України, у якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, як правонаступника, щодо належного розгляду звернення ОСОБА_1 від 01.03.2020;
- зобов`язати відповідача, як правонаступника, виправити неточну інформацію про ОСОБА_1 , особисто, відображену в клопотанні заступника начальника СВ ЛВ на ст. Чернівці УМВС України на Львівській залізниці майора міліції Гончарюка В. В. до слідчого судді Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.08.2013, шляхом заміни слів у наступних реченнях:
«… Беручи до уваги те, що підозрюваний ОСОБА_1 … переховується в м. Берлін, Федеративної республіки Німеччина… до цього часу на територію України не повертався, що підтверджує факт переховування останнього…» (абз. 4 арк. 4 клопотання);
«… надати дозвіл на затримання з метою приводу та доставлення в суд підозрюваного ОСОБА_1 …» (абз. 5 арк. 4 клопотання);
Та викласти їх в наступній редакції:
«… Беручи до уваги те, що громадянин ОСОБА_1 … проживає в м. Берлін, Федеративної республіки Німеччина… до цього часу на територію України не повертався, що підтверджує факт проживання останнього…» (абз. 4 арк. 4 клопотання);
«… надати дозвіл на затримання з метою приводу та доставлення в суд громадянина ОСОБА_1 …» (абз. 5 арк. 4 клопотання).
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.08.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також, позивач просить змінити неналежного відповідача - МВС України належним відповідачем - ГУ НП України в Чернівецькій області.
Позивач наголошує, що судом першої інстанції зроблено висновок про те, що оспорювані правовідносини стосуються іншого відповідача, а саме: ГУ НП України в Чернівецькій області, втім в порушення ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції не залучив такого до справи.
Позивач вказує, що суд першої інстанції зробив висновок, що єдиним доказом, який може містити відомості про належне чи неналежне виконання процесуальних дій щодо повідомлення особи про підозру, є судове рішення в межах відповідного кримінального провадження, втім не вжив жодний заходів для отримання такого доказу.
ОСОБА_1 звертає увагу, що для того щоб встановити, зокрема, чи відповідають дійсності відомості про те, що 15.04.2013 позивач був «підозрюваним», суд першої інстанцї повинен був оцінити докази вручення повідомлення про підозру до 15.04.2013 в розумінні ст. 136 Кримінального Процесуального Кодексу України, а не посилатись на відсутність судового рішення. Суд першої інстанції, хоч і вирішив, що необхідно встановити, зокрема, чи відповідають дійсності відомості про те, що 15.04.2013 позивач був «підозрюваним», однак не вжив жодних заходів, щоб дану обставину дійсно встановити чи хоча б надати їй правову оцінку. Також, суд першої інстанції зобов`язаний був, на підставі поданих відповідачами доказів, надати правову оцінку практичним діям позивача, які могли б підтвердити чи спростувати твердження відповідача про те, що станом на 15.04.2013 ОСОБА_1 переховувався від органу досудового розслідування.
Позивач звертає увагу, що листом від 27.04.2020, ГУ НП в Чернівецькій області повідомив, що відмовляється виправити (в т.ч. шляхом, наприклад, вилучення) неточну інформацію, не тому, що вона насправді є точною, а через «втрату актуальності» документом у якому ця неточна інформація відображена.
12.10.2021 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити таку без задоволення, а оспорюване рішення - без змін.
Відповідач зауважує, що МВС України не є розпорядником інформації щодо процесуальних документів створених у кримінальному провадженні. Посадові особи МВС України не мають повноважень щодо здійснення організаційно - розпорядчих та/або контрольних функцій щодо органів досудового розслідування. Слідчий є самостійним учасником кримінального провадження, рішення, дії або бездіяльність якого оскаржуються в порядку визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.
Відповідач звертає увагу, що фактично позивач не згоден з обставинами справи, встановленими у кримінальному провадженні, а саме: «підозрюваний ОСОБА_1 переховується в м. Берлін Федеративної республіки Німеччина» та зазначеним процесуальним статусом «підозрюваний», вважає їх неточними та просить суд зобов`язати МВС України їх виправити. Втім у адміністративного суду відсутні підстави для розгляду та вирішення питання щодо точності обставин справи, встановлених у кримінальному провадженні, та зміни зазначеного у документах кримінального провадження процесуального статусу позивача.
Також, відповідач зауважує, що апеляційна скарга не містить конкретних фактів та доказів порушення прав позивача внаслідок дій працівників МВС України.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Матеріалами справи підтверджено, що 27.08.2013 заступник начальника УМВС ЛВ на ст. Чернівці УМВС України на Львівській залізниці майор міліції Гончарюк В. В. звернувся до Слідчого судді Першотравневого районного суду міста Чернівці із клопотання про дозвіл на затримання з метою приводу, по тексту якого оперував поняттями «підозрюваний» та «переховується», при цьому, зазначивши про винесення 22.08.2013 повідомлення про підозру ОСОБА_1 , яке йому не оголошено у зв`язку з його відсутністю.
Заперечуючи набуття статусу підозрюваного та особи, що переховується, ОСОБА_1 звернувся до Міністерства внутрішніх справ України із заявою, в якій просив виправити інформацію в клопотанні з «підозрюваного» на «громадянин» та з «переховується» на «проживає», з урахуванням відмінків.
Вказане звернення було перенаправлено відповідачем до розпорядника запитуваної інформації, та 27.04.2020 розглянуто ГУ ПН в Чернівецькій області. За наслідком розгляду звернення позивача, йому було відмовлено у виправленні інформації за відсутністю підстав. Та зазначено, що порядок та строки оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування врегульовані главою 26 Кримінального Процесуального Кодексу України та не можуть бути оскаржені нормативно-правовими актами, які не відносяться до кримінально-процесуального законодавства.
Вважаючи своє право порушеним, позивач  звернувся до суду із даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що правонаступництво, хоч і передбачає перехід прав і обов`язків, не має безумовних наслідків у вигляді переходу повноважень розпорядника публічної інформації. МВС України, хоч і є органом центральної влади, який формує державну політику та контролює діяльність Національної поліції, проте самостійно не проводить досудових розслідувань, окрім випадку залучення працівників Експертної служби МВС як спеціалістів. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що саме Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області є розпорядником публічної інформації, зміни до якої вимагає внести позивач.
Щодо внесення змін до відомостей про позивача суд першої інстанції прийшов до висновку, що такий фактично просить адміністративний суд, без допустимих доказів такої неточності, надати оцінку процесуальним діям в межах кримінального провадження щодо нього, що є недопустим зважаючи на предметну юрисдикцію судів адміністративної та кримінальної юрисдикції.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного Кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Сторонами у справі не заперечується, що МВС України є правонаступником прав та обов`язків УМВС України на Львівській залізниці, внаслідок реорганізації останнього.
За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI (далі - Закон №3166-VI) систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.
Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону №3166-VI Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.
Постановою Кабінету Міністрів України №878 від 28.10.2015 затверджено Положення про Міністерство внутрішніх справ України (далі - Положення №878).
Пункт 1 Положення №878 встановлює, що Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики, зокрема, у сфері забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг.
МВС здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а також заклади та установи (п. 7 Положення № 878).
За визначенням, що міститься в ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.
Керуючись ч. 2 ст. 15 Закону №580-VIII територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції.
За приписами ч. 1 ст. 23 Закону №580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності, доставляє у випадках і порядку, визначених законом, затриманих осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення, та осіб, які вчинили адміністративне правопорушення; здійснює оперативно-розшукову діяльність відповідно до закону.
На виконання ч. 3 ст. 9 Закону №580-VIII поліція забезпечує доступ до публічної інформації, володільцем якої вона є, у порядку та відповідно до вимог, визначених законом.
Зважаючи на вказані норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правонаступництво, хоч і передбачає перехід прав і обов`язків, не має безумовних наслідків у вигляді переходу повноважень розпорядника публічної інформації.
Вірним також є зауваження суду першої інстанції, що оскільки саме територіальні органи Національної поліції здійснюють досудові розслідування, саме такі органи є розпорядниками інформації, яка міститься документах досудового розслідування. Натомість МВС України, хоч і є органом центральної влади, який формує державну політику та контролює діяльність Національної поліції, проте самостійно не проводить досудових розслідувань, окрім визначених законом випадків.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).
За визначенням, що міститься у ч. 1 ст. 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
За приписами ч. 1 ст. 3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Частина 1 ст. 10 Закону №2939-VI встановлює, що кожна особа має право: 1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; 2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; 3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; 4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; 5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.
На виконання ч. 3 ст. 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Отже, колегія суддів зауважує, що, зважаючи на приписи Закону №2939-VI, органом центральної влади уповноважений передати звернення громадянина розпоряднику інформації. Що і було зроблено МВС України після отримання звернення позивача від 01.03.2020, з урахуванням територіальної юрисдикції, Головному управлінню Національної поліції в Чернівецькій області, який є розпорядником публічної інформації, зміни до якої вимагає внести ОСОБА_1 .
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту не розгляду відповідачем звернення позивача від 01.03.2020, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, суд МВС України не допустив бездіяльності щодо не розгляду згаданого звернення, оскільки направив таке для розгляду розпорядником інформації, керуючись ч. 3 ст. 22 Закону №2939-VI, що здійснено в межах наданих повноважень.
Також, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції не прийшов до висновку, що належним відповідачем у даній справі є ГУ НП у Чернівецькій області, як помилково вважає позивач, а лише зробив висновок, що такий є належним розпорядником інформації, яку позивач вважає неточною та бажає внести до неї певні виправлення, оскільки відповідач безпосередньо не здійснює діяльність щодо проведення досудових розслідувань та не має відповідних повноважень, якими наділені його територіальні органи щодо проведення досудового розслідування.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
У п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим вважається, зокрема спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Як підтверджується матеріалами справи, позивач звернувся до відповідача 01.03.2020 із зверненням в якому просив виправити неточності у клопотанні СВ ЛВ на ст. Чернівці УМВС України на Львівській залізниці про дозвіл на затримання з метою приводу від 27.08.2013.
Відповідно до ст. 10 Закону №2939-VI кожна особа має право: 1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; 2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; 3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; 4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; 5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.
Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.
Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.
Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.
За приписами ч. 3 ст. 23 Закону 2939-VI оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами ч. 1 ст. 1 Кримінально процесуального кодексу України (далі - КПК України) порядок кримінального провадження на всій території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
За визначенням, що міститься в п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України, кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Конституційний Суд України в Рішенні від 23.05.2001 №6-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п`ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери.
Право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, що належить до загальних засад кримінального провадження, згідно з ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Водночас, оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 КПК України.
За приписами ст. 304 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора:
1) бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування;
2) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;
3) рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником;
4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;
5) рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою;
6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора при застосуванні заходів безпеки - особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом;
7) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником;
8) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, - підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником;
9-1) рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування - особою, якій відмовлено у задоволенні скарги, її представником, законним представником чи захисником;
10) повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником;
11) відмова слідчого, дізнавача, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, - стороною захисту, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, її представником.
Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.
Під час підготовчого судового засідання можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, передбачені пунктами 5 та 6 частини першої цієї статті.
Вказаною нормою визначено випадки оскарження рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на оскарження, зокрема, підозрюваним, його захисником чи законним представником, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
За визначенням, що міститься у ч. 1 ст. 42 КПК України визначено, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276 - 279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що заявляючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача, як правонаступника, виправити неточну інформацію про ОСОБА_1 , особисто, відображену в клопотанні заступника начальника СВ ЛВ на ст. Чернівці УМВС України на Львівській залізниці майора міліції Гончарюка В. В. до слідчого судді Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.08.2013, шляхом заміни слів у наступних реченнях: «… Беручи до уваги те, що підозрюваний ОСОБА_1 … переховується в м. Берлін, Федеративної республіки Німеччина… до цього часу на територію України не повертався, що підтверджує факт переховування останнього…» (абз. 4 арк. 4 клопотання); «… надати дозвіл на затримання з метою приводу та доставлення в суд підозрюваного ОСОБА_1 …» (абз. 5 арк. 4 клопотання); та викласти їх в наступній редакції: «… Беручи до уваги те, що громадянин ОСОБА_1 … проживає в м. Берлін, Федеративної республіки Німеччина… до цього часу на територію України не повертався, що підтверджує факт проживання останнього…» (абз. 4 арк. 4 клопотання); «… надати дозвіл на затримання з метою приводу та доставлення в суд громадянина ОСОБА_1 …» (абз. 5 арк. 4 клопотання), позивач фактично намагається зобов`язати відповідача, вчинити функції органу досудового розслідування.
Колегія суддів зауважує, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.
Відповідно до правового висновку, що викладений у рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.
Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного суду від 11.12.2019 у справі №645/314/17, а саме: особа, яка вважає свої права порушеними, має право оскаржити дії чи бездіяльність органів досудового розслідування за правилами КПК України.
За приписами ч. 1 ст. 220 КПК України клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.
Отже, проаналізувавши позовні вимоги, обставини справи та вказані норми, колегія суддів приходить до висновку, що спір, з метою вирішення якого ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду, виник у зв`язку із підозрою його у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 191 Кримінального кодексу України та спрямований на захист його прав в межах кримінального провадження, що унеможливлює розгляд даного спору за правилами адміністративного судочинства.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить висновку, що провадження у даній справі щодо зобов`язання МВС України, як правонаступника, виправити неточну інформацію про ОСОБА_1 , особисто, відображену в клопотанні заступника начальника СВ ЛВ на ст. Чернівці УМВС України на Львівській залізниці майора міліції Гончарюка В. В. до слідчого судді Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.08.2013, шляхом заміни слів у наступних реченнях: «… Беручи до уваги те, що підозрюваний ОСОБА_1 … переховується в м. Берлін, Федеративної республіки Німеччина… до цього часу на територію України не повертався, що підтверджує факт переховування останнього…» (абз. 4 арк. 4 клопотання); «… надати дозвіл на затримання з метою приводу та доставлення в суд підозрюваного ОСОБА_1 …» (абз. 5 арк. 4 клопотання); та викласти їх в наступній редакції: «… Беручи до уваги те, що громадянин ОСОБА_1 … проживає в м. Берлін, Федеративної республіки Німеччина… до цього часу на територію України не повертався, що підтверджує факт проживання останнього…» (абз. 4 арк. 4 клопотання); «… надати дозвіл на затримання з метою приводу та доставлення в суд громадянина ОСОБА_1 …» (абз. 5 арк. 4 клопотання) слід закрити. 
Колегія суддів роз`яснює позивачу, що останній має право звернутися з вказаним позовом до відповідного місцевого загального суду в порядку кримінального судочинства.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для розгляду вказаних позовних вимог у порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, суд приходить до висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляд спору як публічно-правового, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у даній справі - закриттю в частині позовних вимог.
Інші доводи учасників справи не приймаються до уваги, оскільки такі стосуються розгляду справи по суті, а такі мають досліджуватися належним повноважним судом.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати, а провадження у справі закрити щодо вказаної частини позовних вимог. В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
На виконання вимог ч. 1 ст. 238 КАС України, колегія суддів роз`яснює позивачу, що даний спір предметно підсудний місцевому загальному суду як суду кримінальної юрисдикції та повинен розглядатись за правилами Кримінального процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 319, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року скасувати в частині та закрити провадження в частині позовних вимог про зобов`язання Міністерства Внутрішніх Справ України, як правонаступника, виправити неточну інформацію про ОСОБА_1 , особисто, відображену в клопотанні заступника начальника СВ ЛВ на ст. Чернівці УМВС України на Львівській залізниці майора міліції Гончарюка В. В. до слідчого судді Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 серпня 2013 року, шляхом заміни слів у наступних реченнях: «… Беручи до уваги те, що підозрюваний ОСОБА_1 … переховується в м. Берлін, Федеративної республіки Німеччина… до цього часу на територію України не повертався, що підтверджує факт переховування останнього…» (абз. 4 арк. 4 клопотання); «… надати дозвіл на затримання з метою приводу та доставлення в суд підозрюваного ОСОБА_1 …» (абз. 5 арк. 4 клопотання); та викласти їх в наступній редакції: «… Беручи до уваги те, що громадянин ОСОБА_1 … проживає в м. Берлін, Федеративної республіки Німеччина… до цього часу на територію України не повертався, що підтверджує факт проживання останнього…» (абз. 4 арк. 4 клопотання); «… надати дозвіл на затримання з метою приводу та доставлення в суд громадянина ОСОБА_1 …» (абз. 5 арк. 4 клопотання).
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд вказаних позовних вимог віднесено до місцевого загального суду як суду кримінальної юрисдикції, та, що він має право протягом десяти днів з дня отримання ним постанови Шостого апеляційного адміністративного суду звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                      В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    І.О. Грибан