УХВАЛА

29 вересня 2021 року     
Київ
справа № 640/16169/19
адміністративне провадження № К/9901/34495/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Гімона М.М.,
суддів: Блажівської Н.Є.,  Яковенка М.М., 
перевіривши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 у справі № 640/16169/19 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» до Офісу великих платників податків ДПС про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство «Банк «Національні інвестиції» (далі - Банк) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом у якому просило визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у неподанні до органу, який здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновку про повернення ПАТ «Банк «Національні інвестиції» надміру сплаченого грошового зобов`язання з податку на прибуток банківських організацій, включаючи філіали аналогічних організацій, розташованих на території України у розмірі 1277841,00 грн та зобов`язати відповідача вчинити відповідні дії.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 25.11.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021, у задоволенні позову відмовив повністю.
Не погодившись з висновками судів попередніх інстанцій, Банк в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове.
Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Саме на наявність цього випадку посилається скаржник у касаційній скарзі. В обґрунтування своєї позиції Банк посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21.12.2018 у справі № 805/2941/15-а, від 21.09.2018 у справі №808/3046/16, від 04.12.2018 у справі № 813/4158/16 щодо необхідності застосування у подібних правовідносинах саме норм Закону України від 23.02.2012 № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), який є спеціальним у правовідносинах між неплатоспроможними банками та їх кредиторами, в тому числі і з органами податкової служби. Також Банк вважає, що судом першої та апеляційної інстанцій не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 06.11.2019 у справі № 804/3813/16.
Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень та доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що правовідносини у справі № 640/16169/19 не є подібними до правовідносин у справах, які були предметом розгляду Верховним Судом.
Так, у справі № 805/2941/15-а предметом спору було зобов`язання податкового органу припинити публічне обтяження (податкову заставу) та протягом п`яти днів з дня набрання постановою суду законної сили подати до державного реєстратора Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України заяву про припинення публічного обтяження. При цьому, за встановленими у цій справі обставинами, податковий орган надіслав на адресу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Промекономбанк» податкову вимогу про сплату податкового боргу. У зв`язку з несплатою банком податкового боргу, відповідач на підставі статті 89 розділу ІІ Податкового кодексу України (далі - ПК України) прийняв рішення про проведення опису майна у податкову заставу і здійснено опис майна. На підставі підпункту 89.1.1 пункту 89.1 статті 89 ПК України майна позивача згідно з актом опису майна до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис №18 про публічне обтяження у вигляді податкової застави. Залишаючи без змін судові рішення про задоволення позову, Верховний Суд виходив з того, що статтею 46 Закону № 4452-VI визначено наслідки призначення уповноваженої особи Фонду, зокрема, у пункті сьомому частини другої цієї статті передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Оскільки обтяження у вигляді податкової застави накладено податковим органом саме на рухоме майно Банку, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про необхідність застосування до спірних правовідносин положень пункту сьомого частини другої статті 46 Закону № 4452-VI, які є спеціальними щодо положень статей 89, 93 Податкового кодексу України.
При цьому, слід зазначити, що відповідно до підпункту 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова застава - це спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом. У разі невиконання платником податків грошового зобов`язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.
У справі № 808/3046/16 предметом спору було скасування податкової вимоги, винесеної Публічному акціонерному товариству «Родовід Банк», про сплату податкового боргу та рішення про опис майна у податкову заставу. Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову в позові, виходив з того, що скерування на адресу банку податкової вимоги та прийняття рішення про опис його майна у податкову заставу не свідчить про провадження органом доходів і зборів заходів, спрямованих на погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу. Такі дії відповідача лише формують та документально визначають податковий борг, при цьому останні об`єктивно передують процесу погашення податкових зобов`язань або стягненню податкового боргу. 
У справі № 813/4158/16 також предметом спору була податкова вимога. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, Верховний Суд застосував висновки, викладені ним у постанові від 21.09.2018 у справі №808/3046/16.
У справі № 804/3813/16 предметом спору було стягнення з Публічного акціонерного товариства «Актабанк» податкового боргу. Велика Палата Верховного Суду у цій справі у постанові від 06.11.2019 сформулювала правовий висновок, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань, норми Закону № 4452-VI є спеціальними, а цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Однак, у справі № 640/16169/19, у якій подано касаційну скаргу, предметом спору є повернення ПАТ «Банк «Національні інвестиції» надміру сплаченого грошового зобов`язання з податку на прибуток банківських організацій, тобто, спір не пов`язаний із здійсненням контролюючим органом дій, направлених на примусове виконання Банком своїх зобов`язань, а тому посилання скаржника на вищезазначені постанови Верховного Суду є помилковим. Також незмістовним є посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №826/4924/16, оскільки вона не містить тих висновків, які цитує скаржник.
Зі змісту судових рішень у цій справі вбачається, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що відсутність податкового боргу у розумінні пункту 43.3 статті 43 ПК України є необхідною умовою для повернення надміру сплачених грошових зобов`язань. Тобто, умови повернення надміру сплачених грошових коштів регулюються саме статтею 43 ПК України, а положення пункту 1.3 статті 1 ПК України щодо непоширення норм цього Кодексу на питання стягнення податкового боргу з банків, щодо яких застосовуються приписи Закону № 4452-VI, не стосуються спірних правовідносин. Також апеляційний суд послався на постанову Верховного Суду від 10.03.2020 у справі №815/3066/15.
Враховуючи, що предметом спору у справі №815/3066/15 було повернення Публічному акціонерному товариству «Імексбанк», у якому було запроваджено тимчасову адміністрацію, надміру сплачених авансових платежів з податку на прибуток, і цей банк мав податкову заборгованість, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанцій правильно врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.03.2020, як такі, що ухвалені у подібних правовідносинах.
Крім того, Верховний Суд розглядав справу № 826/4871/17, за наслідками розгляду якої ухвалив постанову від 10.12.2020. У цій постанові Верховний Суд підтримав усталену правову позицію, що обов`язковими умовами для повернення сум грошового зобов`язання є: подання платником податків заяви про таке повернення протягом 1095 днів від дня виникнення надміру сплаченої суми, але за умови наявності надміру сплачених грошових зобов`язань та відсутності податкового боргу. Встановивши, що Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» має податковий борг, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність відмови контролюючого органу у поверненні Банку надміру сплачених грошових зобов`язань.
Отже, суди попередніх інстанцій, у справі, у якій подано касаційну скаргу, відмовляючи у задоволенні позовних вимог правильно застосували норми матеріального права, зокрема, статтю 43 ПК України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду. 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Оскільки висновки судів попередніх інстанцій відповідають висновкам Верховного Суду, постанови про відступлення від яких немає, і колегія суддів не вважає за необхідне відступити від таких у цій справі, у відкритті касаційного провадження належить відмовити.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 169, 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 у справі № 640/16169/19 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» до Офісу великих платників податків ДПС про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії.
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді	М.М. Гімон Н.Є. Блажівська   М.М. Яковенко