справа № 759/18148/20                                             головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
провадження № 22-ц/824/11216/2021        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

      
    ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 жовтня 2021  року                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
                               
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,  	
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року про повернення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Голови правління Об`єднання багатоквартирного будинку «Клавдіївська-40» про визнання протиправними дій, вчинених службовою особою в сфері управління ОСББ, відшкодування матеріальних втрат та моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2020 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Голови правління Об`єднання багатоквартирного будинку «Клавдіївська-40» про визнання протиправними дій, вчинених службовою особою в сфері управління ОСББ, відшкодування матеріальних втрат та моральної шкоди.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.11.2020 р. позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Голови правління Об`єднання багатоквартирного будинку «Клавдіївська-40» про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст.191, ч.1 ст.212; ч.1 ст.364, ст. ст. 356; 366 КК України; визнання протиправними дій, вчинених службовою особою, в сфері управління ОСББ; відшкодування матеріальних втрат та моральної шкоди - залишено без руху.
 
Після чого, 21.12.2020р. ухвалою суду вказану позовну заяву повернуто.
 
Не погодившись з ухвалою суду, 21.12.2020р. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з апеляційною скаргою. Постановою Київського апеляційного суду від 15.03.2021р. ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2020р. скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Проте, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року позовну заяву повернуто позивачам.
 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права. Зазначає, що суддя Петренко Н.О. не мав права  брати  участь  у новому  розгляді  справи  після  скасування   судового рішення. Посилаючись на   ч.6 ст. 185 ЦПК України вказує, що  у разі скасування  ухвали  про повернення  позовної заяви та направлення справи для  продовження  розгляду, суд не має права  повторно  повертати позовну  заяву. Вважає, що відмова  суду  розглядати справу  без поважних причин  є обмеженням  доступу  до правосуддя.  
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 2  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
 
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву. 
 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
 
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
 
Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ч. 1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм  процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати, в тому числі, на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, щопозивачі звернулися до відповідача, зазначивши вимоги, які відрізняються за предметом спору. Об`єднані вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких ґрунтується позов в цілому.
 
Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним судовим рішенням, виходячи на наступного.
 
Так, процесуальні вимоги до змісту позовної заяви визначені статтею 175 ЦПК України.
 
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. 
 
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
 
З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
 
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
 
Згідно із положеннями частини першої - третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175і 177цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
 
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для залишення позову без руху, визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу.
 
З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
 
Визначення предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Cудом першої інстанції встановлено, що ужовтні 2020 року    ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Голови правління Об`єднання багатоквартирного будинку «Клавдіївська-40».
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.11.2020 р. позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Голови правління Об`єднання багатоквартирного будинку «Клавдіївська-40» про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст.191, ч.1 ст.212; ч.1 ст.364, ст. ст. 356; 366 КК України; визнання протиправними дій, вчинених службовою особою, в сфері управління ОСББ; відшкодування матеріальних втрат та моральної шкоди - залишено без руху. 21.12.2020р. ухвалою суду вказану позовну заяву повернуто.
 
Не погодившись з ухвалою суду, 21.12.2020 р. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з апеляційною скаргою. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 15.03.2021р. ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2020р. скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Після надховдження  справи з суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року позовну заяву повторно повернуто позивачам.
 
Колегія суддів, не погоджується  з  вказаним судовим  рішенням, вважає його таким, що не відповідає вимогам  цивільно-процесуального законодавства, оскільки відповідно до ч.6 ст. 185 ЦПК України у разі скасування  ухвали  про повернення  позовної заяви та направлення справи для  продовження  розгляду, суд не має права  повторно  повертати позовну  заяву.
 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що повернення  позовної заяви у даному випадку є передчасним та безпідставним, так як позовну заяву  не було залишено без руху  після повернення для продовження розгляду, тобто жодних нових вимог щодо невідповідності позовної заяви судом визначено не було.
Також, як вбачається з матеріалів справи, судом  першої інстанції встановлено, що позивачі звернулися до відповідача, зазначивши різні вимоги. Серед заявлених вимог, містяться вимоги про визнання протиправними дій голови правління ОСББ «Клавдіївська-40» Грушевської Г.А., що виявилися у порушенні чинного законодавства України при організації, проведенні, підсумовуванні результатів загальних зборів ОСББ від 23 травня 2018 року і 05 грудня 2019 року та скасування рішень цих зборів, скасування нової редакції статуту ОСББ «Клавдіївська 40-А»; визнання протиправними дії голови правління ОСББ «Клавдіївська 40-А», що виявилися у відмові надати співвласникам ОСББ копій протоколів загальних зборів ОСББ від 23 травня 2018 року і 05 грудня 2019 року та іншої документації щодо стану справ в ОСББ, зазначеної у запитах співвласників будинку від 16 листопада 2018 року; 21 листопада 2018 року; 10 вересня 2020 року та зобов`язання відповідача надати заявникам ці документи; зобов`язання відповідача знизити суму внесків та платежів співвласників за управління та обслуговування будинку, незаконно встановлені загальними зборами ОСББ від 23 травня 2018 року та 05 грудня 2019 року до рівня, що відповідає вимогам чинного законодавства України і з 01 липня 2020 року по 30 листопада 2020 року становить 6,50 грн./кв.м. та зобов`язання відповідача зробити перерахунки коштів позивачам та всім співвласникам ОСББ, стягнувши з відповідача на користь позивачів та усіх співвласників будинку незаконно нараховані суми внесків за обслуговування будинку і прибудинкової території, починаючи з 01 липня 2018 року до теперішнього часу, у відповідності до норм чинного законодавства України. Також, наявні вимоги позивачів про ініціювання проведення фінансового аудиту діяльності ОСББ «Клавдіївська 40-А», починаючи з 01 липня 2018 року та стягнення з відповідача на користь ОСББ, сум недостатніх коштів, якщо такі виявляться в результаті цієї перевірки; стягнення з відповідача на користь ОСББ, суму грошових коштів - 131 200 грн., які мали бути накопичені на рахунках ОСББ по статтях кошторису «Ремонтний фонд» та «Резервний фонд», по 65 600 грн., на кожному з них за період виконання відповідачем обов`язків голови правління ОСББ. Крім іншого, просили зобов`язати відповідача усунути причини затікання квартири гр.  ОСОБА_3 № 85 за адресою: АДРЕСА_1 .
Проте, як вбачається  з оскаржуваної ухвали  судом першої інстанції позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Голови правління Об`єднання багатоквартирного будинку «Клавдіївська-40»  повернуто  позивачам, щодо  позовних вимог про визнання протиправними дій, вчинених службовою особою, в сфері управління ОСББ; відшкодування матеріальних втрат та моральної шкоди.
Решта  позовних вимог судом  першої інстанції було залишено поза увагою і питання щодо них вирішено не було.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
 
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
 
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
 
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).
 
Суворі трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Проте, визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції зазначеного до уваги не взяв, тому висновок суду є помилковим.
ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, проте, що  висновки суду першої інстанції є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам закону.
Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень статті 15 ЦК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів.
Отже, у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав одразу після повернення  справи апеляційним судом для продовження розгляду вдруге повертати позовну заяву, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів  вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення позовної заяви є необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам діючого законодавства, тому, відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 рокускасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко  

Судді:                                                                                                           О.Ф. Лапчевська

                                                                                                                              В.А. Нежура