ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
       ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року                                                                         м. Херсон
справа № 766/19991/20
провадження № 22-ц/819/1773/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)	Чорної Т.Г.,	
суддів:	Пузанової Л.В.,	
  	Склярської І.В.	
секретар	Автонагова Ю.В.	

розглянувши у  відкритому судовому  засіданні в залі суду  в м. Херсоні апеляційну  скаргу   ОСОБА_1  на  рішення Херсонського  міського суду Херсонської області  від 19 липня 2021 року у складі судді Ус О.В. у цивільній справі за позовною заявою  ОСОБА_2   до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Суворовської районної ради у м. Херсоні, як орган опіки та піклування, служба у справах дітей Херсонської обласної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Суворовської районної ради у м. Херсоні, як орган опіки та піклування, служба у справах дітей Херсонської обласної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04 листопада 2020 року.
Від шлюбу мають малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після припинення шлюбних відносин відповідач насильно забрав дитину до себе. Її прохання віддати доньку ігнорує, вона, як мати, фактично усунута від виховання та спілкування з дитиною, що завдає шкоди інтересам дитини.
Посилаючись на те, що навчається в технікумі, має постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживає, характеризується позитивно, вважає, що в інтересах дитини, місце проживання якої має бути з матір`ю, позивачка просила суд визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір?ю.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 липня 2021 року позов задоволено в повному обсязі.
Визначене місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір?ю ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 840,80 грн.
В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує посиланням на практику Європейського суду з прав людини, згідно якої вбачається, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначенні та враховані інтереси дитини, виходячи з об?єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Вказує, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Також зазначив, що проживання доньки разом з ним забезпечить їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний рівень життя, на відміну від проживання дитини разом з матір?ю, яка не має самостійного доходу та комфортних умов для життя дитини, оскільки він має достатню заробітну плату, здатний утримувати і себе і доньку.
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , яка діє від імені ОСОБА_2 , доводи апелянта не визнала, рішення суду просить залишити без змін, як постановлене з дотриманням вимог чинного законодавства. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2018 року, який рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від  04.11.2020 року розірвано.
Сторони є батьками дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після припинення шлюбних відносин дитина проживає разом з батьком, який вважає, що може краще, ніж матір забезпечити умови для нормального розвитку дитини, її навчання та здоров`я.
Отже, добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини сторони не досягли.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції виходив з наявних в матеріалах справи доказів.
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.01.2021 року ОСОБА_1 в будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , без реєстрації проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Житло складається з трьох кімнат у двоповерховому будинку, умови проживання добрі. У дівчинки є окреме спальне місце, шафа для одягу, дитячі іграшки, речі, стосунки в сім?ї доброзичливі, для виховання та розвитку дитини створені належні умови.
Відповідно до виробничої характеристики ОСОБА_1 , працює бригадиром 5 розряду АТ Укрзалізниця Регіональна Філія «Одеська залізниця «Експлуатаційне-ремонтне вагонне депо Херсон" з жовтня 2020 року. За час роботи проявив себе з позитивної сторони, як дисциплінований та відповідальний працівник, надійний помічник і кваліфікований фахівець, старанно виконує свої службові обов?язки.
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.01.2021 року ОСОБА_7 в будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ОСОБА_2 . Вказане житло розташоване на 5 поверсі 9-поверхового будинку, складається з 3 кімнат, з якої одна кімната виділена для дитини з шафою для одягу, дитячими речами та іграшками, умови проживання добрі, стосунки в сім?ї доброзичливі, для дитини створені необхідні умови для проживання та розвитку.
Згідно довідки серії ААМ № 787174 від 27.08.2020 року ОСОБА_7 в КУ «Обласний наркологічний диспансер» ХОР на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває.
ОСОБА_7 навчається на контрактній основі на ІІІ курсі денного відділення Херсонського кооперативного економіко-правового коледжу за спеціальністю «Право», термін навчання по 10.06.2022 року.
ОСОБА_7 є власницею 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 .
ОСОБА_3 є вихованкою Херсонського ясел-садка № 87 Херсонської міської ради з вересня 2020 року у віці 2 роки 1 місяць. 
Згідно характеристики від 06.01.2021 року дитина фізично розвинена, виявляє інтерес до навчальних занять. Розуміє інструкції вихователя та старається виконувати доручення, проявляє інтерес до ігор, вміє ділитися іграшками та знаходить спільну мову з дітьми своєї групи.
Згідно висновку виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради - органу опіки та піклування Суворовського району м.Херсона, затвердженого рішенням виконкому № 51 від 12.03.2021 р., орган опіки та піклування дійшов висновку, з урахуванням принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в інтересах дитини, враховуючи її вік та інші обставини, доцільним визначити місце проживання дитини з матір`ю ОСОБА_7 .
Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом ( стаття 153 СК України).
Відповідно до ч.1,3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків, якщо батьки проживають окремо, то місце дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до правил ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Частиною третьою ст.29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), наголосив, що при вирішенні справ цієї категорії основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Велика Палата Верховного Суду справедливо зазначила, що під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини розуміється не їх спільне проживання, а право на спілкування, турботу та забезпечення прав та інтересів дитини. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції (ВП ВС № 402/428/16-ц від 17.10.18 року).
       Зазначена позиція Верховного Суду підтверджується постановою Касаційного цивільного суду від 18 березня 2019 року по справі № 215/4452/16-ц  з якої вбачається, що презумпція на користь матері в справах щодо дітей не підтверджується на рівні ООН, не відповідає позиції Ради Європи та не випливає з Декларації або прецедентної практики Європейського суду з прав людини.  У даній постанові здійснено посилання на рішення ЄСПЛ в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року, де Суд наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини (аналогічні висновки містять рішення у справах «Цаунеґґер проти Німеччини», «М.Л. проти Великобританії» та ін.).
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
З матеріалів справи вбачається, що обома батьками  створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини суд взяв до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, розвиток її природних здібностей.
Визначаючи місце проживання дитини з матір?ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при вирішенні спору мають першочергове значення саме найкращі інтереси дитини.
Доводи апеляційної скарги про відсутність доходу у матері колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не є визначальними у вирішенні питання щодо визначення місця проживання.
Апелянтом не спростовано висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, що матір`ю здійснюється належна турбота про свою дитину, нею створені належні умови для проживання малолітньої дитини та те, що дитині забезпечені належні умови для навчання та гармонійного розвитку, адже дівчинка відвідує дитячий садок та дома дитині забезпечені всі умови для її комфортного проживання.
Водночас, батьком також не доведено, що в нього встановлено настільки сильний психологічний зв`язок із дитиною, що дозволив би забрати дитину з умов, в яких вона знаходиться, не завдавши при цьому психологічної травми дитині.
Таким чином оскаржене рішення є обґрунтованим, законним, ухваленим виходячи із принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Отже, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 липня 2021 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий                                                                                          Т.Г.Чорна

Судді:                                                                                                        Л.В.Пузанова

                                                                                                                      І.В.Склярська 

Повний текст постанови складено 19 листопада 2021 року

Суддя                                                                         Т.Г. Чорна