КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 372/3661/20                                           Головуючий у 1 інстанції: Висоцька Г.В.
провадження №22-ц/824/14558/2021                                     Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
03 листопада 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,
при секретарі: Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської областівід 08 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні колодязем питної води, -
 
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначав, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди в користуванні колодязем, оскільки при формуванні земельної ділянки ОСОБА_3 встановлена невідповідність межових поворотних точок, занесених до ДЗК, з існуючими межовими точками. 
Вказані порушення призвели до того, що колодязь, який повинен був залишитися у спільному користуванні, як такий, що перебуває на межі земельних ділянок, в даний час розташований на території земельної ділянки, права на яку оформлене за відповідачем. 
Вказує, що відповідач, скориставшись порушеннями земельного законодавства, встановив паркан, чим повністю обмежив йому доступ до об`єкту. 
Тому, просив задовольнити позовні вимоги та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні колодязем для питної води, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також просив зобов'язати ОСОБА_2 знести самочинно збудовану загорожу біля колодязя та встановити на колодязі корбу для підйому питної води з колодязя, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити його позовні вимоги.
Скаргу обґрунтовував тим, що судом не враховано норми матеріального права, а саме: ст.ст.54, 55 СК України, ч.5, ч.6 ст.3, ст.7, 13, 15, ч.4 ст.16, ч.3 ст.17, 78, 344 ЦК України, п.г), п.д), п.е) ст.99, ст.108 ЗК України, ч.1 ст.189, ч.1 ст.190 КК України та порушено норми процесуального права: ч. 1-3, ст. 4, ст.89, ст.263 ЦПК України.
Вважає, що визнання судом ОСОБА_1 неналежним позивачем у зв`язку з тим, що він не надав документів, які б доводили його право власності на земельну ділянку і у зв`язку з цим в позивача відсутнє матеріальне право на звернення до суду за захистом його, її дружини і членів його сім`ї на життя, брати воду з колодязя, співвласниками якого вони є - незаконне.
Зазначає, що суд помилково дійшов висновку, що власником нерухомого майна, в даному випадку колодязя, може бути лише відповідач ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки.  
При цьому суд не врахував, що спадкодавець відповідача ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку не відповідно до закону, а в шахрайський спосіб, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки, складеним Григорівською сільською радою 20 серпня 2020 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина. До складу спадкового майна серед іншого увійшло: житловий будинок  з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,25 га, що знаходиться за цією ж адресою, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Успадкували вказане майно його сини: ОСОБА_2 (відповідач у справі) та ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 17.11.2011 року, які містяться в матеріалах справи.
Зазначає, що спадкове майно, на яке видано одне з свідоцтв про право на спадщину складалося з житлового будинку, сараю-Б, сараю-В, погрібу-Д, огорожі - №2 та колодязя -№1. Вказане майно належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13.04.2006 року Григорівською сільською радою за №5 та зареєстрованого Обухівським БТІ за №398 в книзі 3, перехід права власності зареєстровано що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Крім того, згідно технічного паспорту на успадкований житловий будинок від 13.07.2011 року в розділі «Характеристики будинку» під №1 вказаний колодязь питний, рік побудови - 1961.
Тобто, ОСОБА_2 з братом успадкували земельну ділянку та будунковолодіння, до складу якого увійшов і спірний колодязь, законним шляхом і ніяк не «в шахрайський спосіб».
Крім того, відповідно до доданих позивачем документів вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.07.2000 року, виданого спадкоємиці ОСОБА_5 (дружина позивача), то до складу спадкового майна увійшло: житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_2 , та погріб-Б, прибудова-В, сарай-Г, вбиральня-Д і огорожа, про колодязь мови взагалі немає.
Отже, зазначене вище спростовує твердження апелянта, що суд помилково прийшов до висновку, що власником нерухомого майна в даному випадку колодязя може бути лише відповідач ОСОБА_2 .  
Стосовно порушення норм матеріального права, то помилковим є посилання апелянта на вимоги ст.108 ЗК України, яка передбачає, що власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди. Отже, як зазначалось вище ОСОБА_2 , колодязь ним успадковано та він розташований на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 на праві власності, а те, що колодязь розташований неподалік від межі, не означає, що він знаходиться на межі суміжних земельних ділянок.
Також, є помилковим посилання позивача (апелянта) на вимоги ст.99 ЗК України, оскільки сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку (ч.3 ст.100 ЗК України). Це означає, що право земельного сервітуту виникає з моменту його державної реєстрації незалежно від підстави виникнення - договору чи рішення суду. 
Проте, позивачем не надано підтверджуючих документів про встановлення сервітуту, а посилаюсь на цю статтю апелянт фактично визнає, що колодязь розташований на земельній ділянці ОСОБА_2 .
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у нього права власності на земельну ділянку, тобто не доведено, що заявлена позовна вимога є саме вимогою володіючого майном власника, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність відмови у вказаному позові, так як ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником будинку 
АДРЕСА_2 , відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом АВК №613772.
Також встановлено, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №988008.
Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 є особою, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , і суду не надано  документів, які б доводили право власності позивача на земельну ділянку за вказаною адресою.
За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.
За ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Як вірно зазначено судом, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами наявність у нього права власності на земельну ділянку загальною площею 0,2500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , то у нього відсутні підстави на звернення до суду із такими позовними вимогами.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 09 листопада 2021 року.

Головуючий:  

Судді: