Ухвала
 
25 жовтня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 727/5456/20
провадження № 61-16586ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 червня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 вересня 2021 року у справі за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2020 року Чернівецька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.
Позов обґрунтовано тим, що 16 листопада 2005 року ОСОБА_1 набув право власності на нежитлову будівлю, що розташована по АДРЕСА_1 , площею 891,60 кв. м.
Рішенням Чернівецької міської ради від 23 лютого 2012 року № 427 припинено договір оренди землі від 11 березня 2004 року № 1150, що був укладений між Чернівецькою міською радою та ПКПФ «Бук-Постач», у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно до ОСОБА_1 , якому запропоновано одержати земельну ділянку, площею 0,1555 га, за адресою: АДРЕСА_1 , в оренду.
До часу подання позову відповідачем використовувалась земельна ділянка, площею 0,1555 га за адресою: АДРЕСА_1 , без правовстановлюючих документів на землю.
Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин підготовлено та направлено відповідачу листа з пропозицією оплатити безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за землю у сумі 421 321,75 грн. Зазначену суму орендної плати було розраховано на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 02 вересня 2019 року № 1204.
У зв`язку з викладеним, позивач просив стягнути зі ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти орендної плати за землю у розмірі 421 321,75 грн та вирішити питання про судові витрати.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 02 вересня 2021 року, позов Чернівецької міської ради про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 421 321,75 грн. Вирішено питання про судові витрати.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач є фактичним користувачем земельної ділянки, який без достатньої правової підстави, за рахунок власника земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування земельною ділянкою в розмірі 421 321,75 грн, а тому зазначені кошти підлягають поверненню власнику земельної ділянки, на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 червня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 вересня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Чернівецької міської ради.
Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є стягнення безпідставно збережених коштів (орендної плати) у розмірі 421 321,75 грн, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн), а тому рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 червня 2021 року та постанова Чернівецького апеляційного суду від 02 вересня 2021 року, відповідно до вимог ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осібпідлягає касаційному оскарженню. 
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Великою Палатою Верховного Суду неодноразово викладався висновок щодо застосування частини першої статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах (постанова від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, постанова від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17).
 
Посилання на постанови Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 646/4546/19, від 29 січня 2019 року у справі № 922/536/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, є безпідставні, оскільки у них висловлено правовий висновок з урахуванням установлених обставин справи.
 
У справі № 727/5456/20 суди встановили, що земельна ділянка є сформованою, має кадастровий номер та внесена до державного реєстру, зазначивши про доведеність цієї обставини.
 
Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати обставини та надавати оцінку доказам у справі.
 
Крім того, аналіз судових рішень у справі та наведені заявником у скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що дана справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для заявника.
 
Інших посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить. 
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районноо суду м. Чернівці від 15 червня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 вересня 2021 року у справі за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плативідмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак      Г. І. Усик