14.12.21
22-ц/812/2125/21
Провадження №22-ц/812/2125/21 
П О С Т А Н О В А 
Іменем України

       14 грудня 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Данилової О.О., Колосовського С.Ю.,
із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,
за участі позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 , її представника – адвоката Коренко Т.В., представника відповідача за первісним позовом – адвоката Мовчана А.О.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №481/635/20 за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення, яке ухвалив Новобузький районний суд Миколаївської області під головуванням судді Вжещ Світлани Іванівни о 14 годині 27 хвилині у приміщенні цього суду 08 вересня 2021 року, повний текст якого складений 20 вересня 2021 року, за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини та про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, 

у с т а н о в и л а :

       У травні 2020 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини та про поділ спільного майна подружжя. 
       Позов мотивований тим, що з жовтня 2004 року сторони перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 червня 2021 року. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З березня 2019 року донька проживає разом з позивачкою. Дитина часто хворіє, зокрема, у вересні 2019 року перенесла операцію у Миколаївській обласній дитячій лікарні, витрати на яку склали 2500 грн., які вона просить стягнути з відповідача. Крім того, в період спільного проживання сторонами було за спільні кошти набуто автомобілі HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, вартістю станом на 28 листопада 2019 року 312000 грн.; TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, вартістю станом на 28 листопада 2019 року 475800 грн.; HYNDAI ELANTRA, 2007 року випуску, вартістю станом на 28 листопада 2019 року 216000 грн.; SKODA SUPERB, 2006 року випуску, вартістю станом на 28 листопада 2019 року 225300 грн.; CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, вартістю станом на 28 листопада 2019 року 163200 грн. Загальна вартість автомобілів склала 1392300 грн. Відповідач без згоди позивачки зняв зазначені автомобілі з реєстрації та розпорядився ними на власний розсуд, а тому зобов`язаний сплатити компенсацію половини їх вартості. Окрім цього, в період шлюбу за спільні кошти нею та відповідачем було придбано рухоме майно, на суму 94950 грн., а саме: кухонний гарнітур (на замовлення) вартістю 7800 грн.; стіл кухонний, скляний, вартістю 2100 грн.; електропічку, вартістю 950 грн.; мікрохвильову піч Panasonik, вартістю 1200 грн.; електром`ясорубку, вартістю 1300 грн.; плазмовий телевізор LG 40 дюймів, вартістю 10500 грн.; плазмовий телевізор Shіvaki 40 дюймів, вартістю 6000 грн.; принтер Canon 3 в 1, вартістю 2300 грн.; люстру, вартістю 2800 грн.; кондиціонер Cooperhunter, вартістю 500 грн.; кондиціонер Leberg, вартістю 6000 грн.; пральну машину LG, вартістю 9000 грн.; холодильник LG, вартістю 12000 грн.; морозильну камеру BECO, вартістю 6500 грн.; диван м`який кутовий, вартістю 6000 грн.; спальний гарнітур на замовлення, 15000 грн. Зазначене майно залишилось у відповідача. Загальна вартість спільного рухомого майна складає 1487250 грн., з яких 1/2 частка становить 743625 грн., яку позивач просила стягнути з відповідача.
       Посилаючись на викладене з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 2500 грн.; здійснити поділ майна подружжя шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошової компенсації за 1/2 частку вартості спільного майна, набутого під час шлюбу, в сумі 743625 грн. та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частку грошових коштів, що знаходились на рахунках АТ «Ощадбанк», АТ КБ «ПРИВАТБАНК», АТ «Райффайзен Банк Аваль», відкритих на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 02 березня 2019 року, а також провести розподіл судових витрат.
02 вересня 2020 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину.
Відзив мотивовано тим, що відповідач, крім аліментних платежів, які сплачує регулярно, також додатково надає фінансову допомогу своїй доньці у вигляді грошових переказів на картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яку він передав доньці у користування. Так, за 2019, 2020 роки він перерахував 9685 грн., що підтверджується банківською випискою. Крім того, він поповнює мобільний рахунок своєї доньки. Також, 20 червня 2020 р. під час перебування у нього доньки, ним були оплачено стоматологічні послуги на суму 3100 грн., що вважає своєю участю у здійсненні додаткових витрат на дитину. В частині позовних вимог про стягнення компенсації за Ѕ частину спільно нажитого майна заперечує та зазначає, що частину майна позивачка забрала після припинення сімейних стосунків, чому він не чинив перешкоди. Так відповідачка забрала наступне майно: шафу-купе, вартістю 8000 грн.; стіл письмовий, вартістю 4500 грн.; диван розкладний, вартістю 8000 грн.; офісне крісло, вартістю 1000 грн.; шафу-купе, вартістю 6000 грн.; телевізор LG, вартістю 10500 грн.; пральна машинка LG, вартістю 9000 грн.; ноутбук LENOVO, вартістю 16000 грн., блендер VEKO, вартістю 1200 грн.; кухонне приладдя, вартістю 1500 грн.. Також позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що в період перебування у шлюбі автомобілями, які зазначені в позові, він розпорядився на власний розсуд. Натомість відповідач стверджує, що ці автомобілі придбавались та продавались в період шлюбу за згодою позивачки, а отримані кошти витрачались в інтересах сім`ї, зокрема були придбані дві туристичні путівки до Єгипту у 2015 р. та 2018 року, загальною вартістю 55920 грн. Крім того, автомобіль TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, не є їх спільною сумісною власністю, оскільки був придбаний ним 31 липня 2019 р., тобто після розірвання шлюбу за особисті кошти. Також позивачка забрала готівкові кошти за продаж автомобіля HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, у сумі 55000 грн. та ювелірні вироби, які він купував: намисто золоте, вартістю 15000 грн., хрестик золотий, вартістю 6000 грн., каблучки золоті дві штуки, вартістю 9000 грн. та сережки золоті, вартістю 6000 грн. Стосовно іншого рухомого майна, зазначеного у позовній заяві, останньою не надано жодних доказів його придбання. 
02 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.
Позов мотивований тим, що 18 червня 2020 року під час перебування з ним доньки він оплатив стоматологічні послуги на суму 3100 грн. 
Посилаючись на викладене, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 3100 грн. 
Ухвалою суду від 03 вересня 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини прийнято до спільного розгляду із первісним позовом та вирішено продовжити розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження.
24 вересня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила залишити без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 .
Відзив мотивовано тим, що донька – ОСОБА_3 згідно довідки Виконкому Новобузької міської ради зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . На думку позивача, реставрація зубів у стоматолога не є тими особливими обставинами, які могли бути підставою для стягнення додаткових витрат, а документи, що підтверджують витрати батька на медичну допомогу в сумі 3100 грн., містять протиріччя щодо дати їх складання та проведення медичних процедур.
       Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини залишено без задоволення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за Ѕ частину вартості спільного майна, набутого за час шлюбу, в сумі 183657 грн. 46 коп.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини залишено без задоволення.
  Стягнуто з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  частину сплаченого останньою судового збору в розмірі 1557 грн. 58 коп. 
       Рішення суду мотивовано тим, що будь-яких доказів, які б підтверджували перелік та вартість спільного сумісного майна ні стороною позивача, ні стороною відповідача суду не надано, а тому не виходячи за межі позовних вимог, відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, суд вважає за необхідне визнати спільним сумісним майном, частину майна, яке було зазначене позивачем в її позовній заяві, що визнана відповідачем у його відзиві, а саме шафу-купе вартістю 8000 гривень, стіл письмовий вартістю 4500 гривень, диван розкладний вартістю 8000 гривень, офісне крісло вартістю 1000 гривень, шафу-купе вартістю 6000 гривень, телевізор LG 40 дюймів вартістю 10500 гривень, пральну машину LG вартістю 9000 гривень, ноутбук LENOVO вартістю 16000 гривень, блендер VЕКО вартістю 1200 гривень, кухонне приладдя вартістю 1500 гривень на загальну суму 65700 гривень, звідси Ѕ частина з вказаного майна складає суму 32850 гривень. 
       В той же час досліджені докази вказують на те, що позивачка 03 березня 2019 року забрала частину спільного мана: шафу-купе вартістю 6000 гривень, стіл письмовий вартістю 4500 гривень, офісне крісло вартістю 1000 гривень, яке є спільним майном подружжя. 
       Віднявши від загальної вартості спільно нажитого сторонами майна (меблів та побутової техніки) вартість майна, яку позивачка забрала, на суму 11500 грн., суд дійшов висновку, що остання повинна отримати від відповідача компенсацію в сумі 27100 гривень.
       Також, як встановив суд, під час спільного проживання подружжям ОСОБА_4 були придбані транспортні засоби: автомобіль CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску (дата реєстрації 12 березня 2010 року), який 10 жовтня 2018 року був перереєстрований на нового власника; HYNDAI ELANTRA, 2007 року випуску (дата реєстрації 11 квітня 2013 року), який 26 серпня 2016 року був перереєстрований на нового власника; SKODA SUPERB, 2006 року випуску (дата реєстрації 30 серпня 2014 року), який 12 вересня 2015 року був перереєстрований на нового власника; автомобіль HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (дата реєстрації 17 червня 2015 року), який 05 березня 2019 року був перереєстрований на нового власника.
       Як вбачається з дат придбання та реєстрації вказаних транспортних засобів на нових власників, а також, виходячи зі змісту повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей, які видані ОСОБА_4 від 23 вересня 2020 року (а.с.106-110 т.2), автомобілі CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, HYNDAI ELANTRA, 2007 року випуску, SKODA SUPERB, 2006 року випуску, HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, придбавались та продавались під час спільного проживання подружжя не в один і той же час, а по черзі, після продажу попереднього транспортного засобу придбавався наступний, а тому твердження позивача про те, що їх продаж, а звідси і придбання наступного, як вважав суд, відбувалося без її згоди, не відповідає встановленим обставинам справи та змісту ст. 65 СК України.
Відповідач заперечує наявність у власності подружжя на час припинення шлюбних відносин автомобіля HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску , який, за його твердженням, був проданий ще в січні 2019 року, хоча документальне оформлення договору купівлі-продажу відбулось 05 березня 2019 року, на підтвердження чого надавалась суду копія розписки ОСОБА_2 від 10 січня 2020 року про отримання грошових коштів на суму 136000 гривень від ОСОБА_5 за продаж йому автомобіля HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, який він зобов`язується перереєструвати на останнього до 10 березня 2020 року. 
       Суд відхилив вказаний доказ і з врахуванням місту щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого самоврядування ОСОБА_2 за 2019 рік та встановив, що на час припинення шлюбних відносин, а саме 03 березня 2019 року у власності подружжя перебував один транспортний засіб - HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, який через два дні після припинення фактичних шлюбних відносин, без дозволу позивачки за первісним позовом, був відчужений відповідачу третій особі.
       Вирішуючи питання вартості автомобіля HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, суд вважав, що за відсутності інших доказів ринкової вартості спірного майна, з відповідача підлягає стягненню компенсація Ѕ його вартості в сумі 156000 грн., виходячи з висновку про оцінку автомобіля від 28 листопада 2019 року – 312000 грн., що надана позивачкою.
       Щодо вимог первісного позову про отримання компенсації за автомобіль TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, який з 31 липня 2019 року зареєстрований за ОСОБА_4 , то суд вважав не підтвердженим, що вказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він придбаний відповідачем не тільки після припинення фактичних шлюбних відносин, але й після розірвання шлюбу в судовому порядку (26 червня 2019 року).
       Крім того, позивачкою не доведено, що вказаний транспортний засіб придбаний за спільні кошти подружжя, а надані представником відповідача копії розписок та зміст щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави і місцевого самоврядування за 2019 рік та повідомлення про суттєві зміни в майновому стані від 12 березня 2019 року доводять той факт, що автомобіль TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, не є спільною сумісною власністю сторін.
       Вирішуючи спір в частині стягнення компенсації в розмірі Ѕ частини грошових коштів, які знаходились на рахунках сторін, суд виходив з того що сума залишку коштів на рахунках відповідача на день припинення шлюбних відносин сторін становила 1114 грн. 91 копійка, а тому з відповідача підлягає стягненню компенсація Ѕ частини від цієї суми - 557 грн. 46 копійок.
       Підсумовуючи висновки вирішення спору про поділ спільного майна, суд вважав, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки грошову компенсацію у розмірі Ѕ частини вартості цього майна, всього на суму 183657 грн. 46 копійок, з яких 27100 грн. - вартість рухомого майна (меблі, оргтехніка); 156000 грн. - вартості автомобіля HYNDAI TUCSAN, та 557 грн. 46 копійок – Ѕ частина коштів на рахунках відповідача.
       Щодо вимог первісного позову про стягнення додаткових витрат на утримання дитини суд дійшов висновку, що витрати, пов`язані зі стаціонарним лікуванням доньки на суму 2500 гривень в період з 25 вересня 2019 року по 02 жовтня 2019 року позивачкою не підтверджені жодними фінансовими документами.
       Здійснення витрат позивачкою, які пов`язані з діагностуванням стану здоров`я дитини від 13 липня 2019 року на суму 391 гривні 20 копійок та 05 грудня 2019 року на суму 535 гривень, не пов`язані з її стаціонарним лікуванням в період, на який посилається позивачка, а тому суд не визнає їх такими, які в розумінні частини 1 статті 185 СК України викликані особливими обставинами, в даному випадку хворобою, та носять разовий характер, як інші витрати на дитину, пов`язані з її утриманням та вихованням, які покладаються на обох батьків.
       Також суд вважав доведеним, що окрім аліментних платежів, сплачуваних відповідачем на користь позивачки за рішенням суду від 02 квітня 2019 року по справі № 481/44/19 відповідач добровільно, періодично несе інші витрати на утримання доньки, в тому числі 27 жовтня 2019 року самостійно сплатив кошти доньці в розмірі 4000 гривень, які можливо вважати компенсацією витрат на її стаціонарне лікування.
       Викладене, на думку суду, вказує на те, що позивачкою не доведено належними доказами здійснення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини в розумінні частини 1 статті 158 СК України, натомість відповідачем доведена участь у витратах на дитину, окрім сплачуваних ним аліментних платежів, що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову в цій частині.
       Стосовно зустрічного позову суд вважав, що позивачем не доведено, що витрати, які він поніс, та просить стягнути були викликані особливими обставинами, а тому їх не можна вважати такими в розумінні частини 1 статті 185 СК України, що вказує на необґрунтованість зустрічних позовних вимог.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_4 вказує, що рішення суду ухвалено без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що без належної оцінки доказів та з`ясування обставин справи було помилково встановлено обсяг та вартість рухомого майна (без врахування транспортних засобів), яке є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 , яке підлягає поділу. Суд не взяв до уваги заперечення відповідача щодо відсутності доказів щодо придбання зазначеного позивачкою майна, а також те, що сторони спільно проживали у належній матері відповідача квартирі. Суд також не звернув увагу на те, що позивачем не було пред`явлено вимог щодо визнання спільним сумісним майном шафи-купе вартістю 8000 грн., столу письмового, вартістю 4500 грн., дивану розкладного, вартістю 8000 грн., офісного крісла, вартістю 1000 грн., шафи-купе, вартістю 6000 грн., ноутбуку LENOVO, вартістю 16000грн., блендера VEКО, вартістю 1200 грн., кухоного приладдя, вартістю 1500грн.
Однак суд першої інстанції, всупереч вимогам частини 2 статті 264 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог та визнав спільним сумісним майном те, що не було заявлене позивачем, чим порушив норми процесуального права.
Суд помилково визначив, що Ѕ частина від майна, яке суд вважав спільною сумісною власністю подружжя складає 32850 грн., оскільки віднявши вартість майна, яке позивач забрала на суму 11500 грн. (шафа-купе 6000 грн., стіл письмовий 4500 грн., офісне крісло 1000 грн.), на думку суду, остання повинна отримати компенсацію в сумі 27100 грн. Однак, 32850 - 11500 дорівнює 21350 грн., а не 27100.
Висновки суду щодо складу майна, які позивачка забрала після припинення шлюбних відносин, ґрунтуються на поясненнях свідків, які є суперечливими.
Висновок суду про те, що продаж автомобілів відбувався за згодою позивача ОСОБА_1 , суперечить наступному висновку щодо відчуження автомобілю HYNDAI TUCSAN, 2011 року, випуску без згоди ОСОБА_1 . Також суд безпідставно, за відсутності у справі доказів дійшов висновку про те, що шлюбні відносини сторін припинилися саме з 3 березня 2019 року, а тому помилково прийняв рішення про стягнення Ѕ вартості автомобіля HYNDAI TUCSAN, 2011. При цьому суд першої інстанції встановив його вартість на підставі наданого позивачем та складеного експертом-оцінювачем TOB «Антан-Юг» Шевченко Т.С. звіту з незалежної оцінки майна у вигляді колісного транспортного засобу, відповідно до змісту якого, оціночна (ринкова) вартість автомобіля HYNDAI TUCSAN, 2011 року, станом на 28 листопада 2019 року, становила 312000 грн., тоді як цей висновок про оцінку не є належним доказом, оскільки огляд автомобілю не проводився, крім того, дійсна вартість майна встановлюється на час вирішення справи. 
Ухвалою суду від AT КБ «ПРИВАТБАНК» були витребувані докази про наявність коштів на рахунках відповідача, відповідно до яких станом на 02 березня 2019 року на рахунках знаходилось: 1017 грн. 65 коп., 45 грн. 99 коп., 51 грн. 27 коп., тоді як згідно поданої відповідачем ОСОБА_4 історії по картковим рахунках АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів на рахунках ОСОБА_2 не знаходилось.
Суд першої інстанції вказане протиріччя не усунув, тому припустився неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права.
Також судом першої інстанції при розгляді справи та винесенні рішення були порушені норми процесуального права при прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви ОСОБА_1 та заяви про витребування доказів. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
       Відзив мотивований тим, що висновок суду першої інстанції щодо грошової компенсації позивачці вартості проданого відповідачем без її згоди автомобілю узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду. Також суд правильно вирішив зустрічний позов та відмовив у його задоволення через недоведеність. 
       Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача за первісним позовом, позивачки за первісним позовом та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає таким вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 02 жовтня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 червня 2019 року (том 1, а.с.68).
Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні (т.1, а.с.67, 90, 93).
Як встановлено заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 червня 2019 року у справі за позовом про розірвання шлюбу, сторони припинили шлюбні відносини у березні 2019 року і з цього часу проживають окремо.
Між сторонами існує спір щодо поділу спільно нажитого майна – транспортних засобів, побутової техніки та меблів, грошових коштів на рахунках, за вирішенням якого ОСОБА_1 звернулася до суду. 
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Таким чином, в силу статті 60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України).
Аналіз наведених положень законів дає підстави для висновку про те, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц (провадження № 61-43824 св 18).
Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина 4 статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Як роз`яснено в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі – Постанова Пленуму), до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК). 
Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму, вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. 
Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України, статті 372 ЦК України. 
В силу частини 1 статі 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
У справі, яка переглядається, сторони не ставили питання про відступ від наведеного правила рівності часток подружжя у спільному майні.
             Відповідно до статті  69, частини 1 статті  71 СК України  дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.
Згідно із положеннями частини 1  статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
             Згідно пункту 25 Постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Як встановив суд  першої інстанції, за час спільного проживання сторонами були придбані наступні транспортні засоби: автомобіль CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску (дата реєстрації 12 березня 2010 року), який 10 жовтня 2018 року був перереєстрований на нового власника; HYNDAI ELANTRA, 2007 року випуску (дата реєстрації 11 квітня 2013 року), який 26 серпня 2016 року був перереєстрований на нового власника; SKODA SUPERB, 2006 року випуску (дата реєстрації 30 серпня 2014 року), який 12 вересня 2015 року був перереєстрований на нового власника; автомобіль HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (дата реєстрації 17 червня 2015 року), який 05 березня 2019 року був перереєстрований на нового власника (том 1, а.с.70-74).
Також суд першої інстанції на підставі аналізу дат придбання та реєстрації вказаних транспортних засобів на нових власників, зі змісту повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей, які видані ОСОБА_4 , від 23 вересня 2020 року (том 2, а.с. 106-110), зазначені автомобілі придбавались та продавались під час спільного проживання подружжя не одночасно, після продажу попереднього транспортного засобу придбавався наступний, а тому суд відхилив твердження позивачки про те, що їх продаж, а звідси і придбання наступного, відбувалося без її згоди, як таке, що не відповідає встановленим обставинам справи та змісту статті 65 СК України.
Щодо такого висновку суду відносно автомобілів CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, HYNDAI ELANTRA, 2007 року випуску, SKODA SUPERB, 2006 року випуску, також щодо відмови судом у поділі цих транспортних засобів, відповідач за зустрічним позовом а ні в суді першої інстанції, а ні в апеляційній скарзі заперечень не наводив, тому апеляційний суд не перевіряє висновки суду в цій частині. 
Щодо аналогічного висновку стосовно автомобілю HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про його невідповідність наступному висновку суду першої інстанції про віднесення такого автомобілю до спільного майна сторін, з яким погоджується колегія суддів з огляду на таке.
Так, суд правильно відхилив твердження відповідача, що автомобіль HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, був проданий ще в січні 2019 року, оскільки це спростовується змістом щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого самоврядування ОСОБА_2 за 2019 рік (том 1, а.с. 228-253) та повідомлення про суттєві зміни в майновому стані від 12 березня 2019 року (том 1, а.с. 225-226), відповідно до яких саме 05 березня 2019 року ОСОБА_4 було відчужено спірний автомобіль.
Тому суд вірно встановив, що на час припинення сторонами шлюбних відносин у березні 2019 року у їх спільній власності перебував один транспортний засіб - HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, який після припинення фактичних шлюбних відносин без дозволу позивачки за первісним позовом був відчужений відповідачем третій особі.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо заперечення факту відчуження спірного автомобіля без згоди позивачки.
Так, статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частинами 1-3 стаття 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Враховуючи, що ОСОБА_4 не надано письмової згоди ОСОБА_1 на відчуження спірного автомобілю HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, а остання таку згоду заперечує, суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що автомобіль відчужений без її згоди.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як роз`яснено в пункті 30 Постанови Пленуму, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 СК України.        
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Суд першої інстанції, не встановивши наявності згоди ОСОБА_1 на відчуження спірного автомобілю, та з врахуванням того, що відповідачем не надано  доказів використання отриманих від реалізації цього транспортного засобу грошових коштів на користь сім`ї сторін, виходячи з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, дійшов правильного висновку, що позивачка має право на відповідну компенсацію його вартості.
Отже суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів правильно встановив, що внаслідок відсутності згоди позивачки на відчуження спірного автомобіля HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, її право на спільне майно подружжя було порушено, а тому задовольнив позов, захистивши права позивачки, компенсувавши Ѕ частку вартості відчуженого не в інтересах сім`ї спільного майна подружжя.
       Позивачкою за первісним позовом в обґрунтування вартості автомобіля наданий експертний висновок, складений експертом-оцінювачем ТОВ «Антан-Юг» Шевченко Т.С., відповідно до змісту якого, оціночна (ринкова) вартість автомобіля HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску станом на 28 листопада 2019 року, становила 312000 грн. (том 1, а.с.75-77).
       Як зазначено в пункті 22 Постанови Пленуму, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
       У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
       В даному випадку автомобіль HYNDAI TUCSAN, 2011 року випуску, був реалізований без згоди одного із подружжя, а тому проведена без огляду цього транспортного засобу оцінка відповідає вказаній правовій позиці. Крім того, аргументи апеляційної скарги про невідповідність прийнятої судом оцінки транспортного засобу через її надання без огляду автомобіля вимог Національному стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України № 1440 від 10 вересня 2003 року, колегія суддів відхиляє, оскільки пунктом 5.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року  № 142/5/2092 допускається проведення оцінки колісного транспортного засобу без його огляду. 
       Відповідач заперечував проти експертного висновку, наданого позивачкою, натомість всупереч положенням статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України на спростування визначеної експертом вартості автомобілю належних та допустимих доказів іншої вартості спірного автомобіля суду не надав, а відтак, суд мав підстави для прийняття наданих позивачкою доказів, та дійшов правильного висновку що з відповідача підлягає стягненню компенсація його Ѕ вартості в сумі 156000 гривень, виходячи з вартості, яка встановлена на час розгляду справи згідно з висновком від 28 листопада 2019 року – 312000 грн.
Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність вартості спірного транспортного засобу у зв`язку з тим, що на підтвердження такої вартості позивачкою надано звіт товарознавчого дослідження, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.
Однією із засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Щодо вимог первісного позову про отримання компенсації за автомобіль TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, який з 31 липня 2019 року зареєстрований за ОСОБА_4 , то суд першої інстанції такі вимоги не задовольнив, вважав не підтвердженим, що вказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він придбаний відповідачем не тільки після припинення фактичних шлюбних відносин, але й після розірвання шлюбу в судовому порядку (26 червня 2019 року), а позивачкою не доведено, що вказаний транспортний засіб придбаний за спільні кошти подружжя.
На спростування таких висновків ОСОБА_4 в апеляційній скарзі будь-яких доводів не навів, про їх неправильність не заявляв, а тому колегія суддів оцінки рішенню суду в цій частині не надає.
Щодо рішення суду в частині поділу побутової техніки та меблів, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, частина 3 статті 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 
Відповідно до вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
       Суд першої інстанції не дотримався таких вимог процесуального закону. 
       Так, звертаючись із позовом, ОСОБА_1 просила поділити як спільне майно сторін кухонний гарнітур вартістю 7800 грн.; стіл кухонний, скляний, вартістю 2100 грн.; електропічку, вартістю 950 грн.; мікрохвильову піч Panasonik, вартістю 1200 грн.; електром`ясорубку, вартістю 1300 грн.; плазмовий телевізор LG 40 дюймів, вартістю 10500 грн.; плазмовий телевізор Shіvaki 40 дюймів, вартістю 6000 грн.; принтер Canon 3 в 1, вартістю 2300 грн.; люстру, вартістю 2800 грн.; кондиціонер Cooperhunter, вартістю 500 грн.; кондиціонер Leberg, вартістю 6000 грн.; пральну машину LG, вартістю 9000 грн.; холодильник LG, вартістю 12000 грн.; морозильну камеру BECO, вартістю 6500 грн.; диван м`який кутовий, вартістю 6000 грн.; спальний гарнітур на замовлення, 15000 грн., а всього загальною вартістю 1487250 грн.
       Вирішуючи в цій частині спір, суд визнав спільним сумісним майном сторін наступне майно: шафу-купе вартістю 8000 грн., стіл письмовий вартістю 4500 грн., диван розкладний вартістю 8000 грн., офісне крісло вартістю 1000 грн., шафу-купе вартістю 6000 грн., телевізор LG 40 дюймів вартістю 10500 грн., пральну машину LG вартістю 9000 грн., ноутбук LENOVO вартістю 16000 грн., блендер VЕКО вартістю 1200 грн., кухонне приладдя вартістю 1500 грн. 
       Між тим, ОСОБА_1 не заявлялись позовні вимоги про поділ шафи-купе вартістю 8000 грн., столу письмового вартістю 4500 грн., дивану розкладний вартістю 8000 грн., офісного крісла вартістю 1000 грн., шафи-купе вартістю 6000 грн., ноутбуку LENOVO вартістю 16000 грн., блендера VЕКО вартістю 1200 грн., кухонного приладдя вартістю 1500 грн., тобто суд, провівши поділ цього майна, вийшов за межі позовних вимог, а тому в цій частині рішення суду постановлено з порушенням вимог процесуального закону, тоді як вимоги про поділ плазмового телевізора LG 40 дюймів, вартістю 10500 грн., та пральної машини LG, вартістю 9000 грн., заявлялись у первісному позові, а отже підлягають розглядові по суті. Рішення суду щодо виключення з поділу іншого майна позивачкою не оскаржується.
       При цьому колегія суддів не приймає заперечення, викладені в апеляційній скарзі, щодо недоведеності позивачкою факту набуття цього майна сторонами у спільну власність, оскільки у відзиві на позовну заяву такий факт не заперечувався, але наголошувалося на тому, що його забрала позивачка. Між тим, переконливих доказів такого відповідачем суду надано не було (том 1, а.с. 112-114). 
       Тому колегія суддів вважає, що поділу між сторонами підлягає наступне майно: плазмовий телевізор LG 40 дюймів, вартістю 10500 грн., та пральної машини LG, вартістю 9000 грн. загальною вартістю 19500. Також при поділі слід врахувати, що позивачкою визнано, що вона після припинення сімейних стосунків з відповідачем забрала таке майно: шафу-купе вартістю 6000 гривень, стіл письмовий вартістю 4500 гривень, офісне крісло вартістю 1000 гривень, яке є спільним майном подружжя і загальна вартість якого становить 11500 грн., а тому на користь позивачки з відповідача як компенсацію вартості Ѕ частки спільного майна слід стягнути 4000 грн. (19500+11500):2=15500-11500).
       Щодо рішення суду про поділ грошових коштів, наявних на рахунках ОСОБА_2 на день припинення сімейних відносин, колегія суддів з ним погоджується. 
Так, суд вірно взяв до уваги відомості щодо стану рахунків відповідача в Акціонерному товаристві комерційному банку «ПРИВАТБАНК», які надані останнім у вигляді виписок по рахункам відповідача (том 2, а.с. 186-211), оскільки саме виписки по рахункам клієнта є первинними бухгалтерськими документами, які відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року  № 75, є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аргументи про те, що в поданій ОСОБА_4 історії по картковим рахункам викладені інші відомості про стан рахунків відповідача. а саме, про відсутність грошових коштів, є помилковими, тому що надані відповідачем історії по картковим рахункам не містять інформації саме станом на 02 березня 2019 року (том 2, а.с. 110-114), а тому не спростовують надану банком інформацію.
Доводи відповідача про те, що судом першої інстанції невірно визначено, що сімейні стосунки сторін припинилися після 02 березня 2019 року відхиляються колегією суддів.
Так, згідно заочного рішення від 25 червня 2019 року у справі № 481/444/19 судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини в березні 2019 року і ці обставини не підлягають доказуванню у даній справі в силу частини 4 статті 82 ЦПК України. Крім того, заперечуючи проти того, що останнім днем підтримання сімейних стосунків з ОСОБА_1 було 02 березня 2019 року, відповідач за первісним позовом іншої дати у березні 2019 року не називає. 
       Правильність висновків суду щодо вирішення первісного позову в частині стягнення додаткових витрат на дитину та зустрічного позову в апеляційній скарзі не спростовується, а тому апеляційний суд не надає оцінку рішенню суду у вказаній частині. 
Враховуючи, що рішення суду в частині вирішення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя меблів та побутової техніки постановлено з порушенням вимог процесуального закону, рішення суду в цій частині в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно змінити, провести поділ спільного майна сторін (меблів та побутової техніки) та виділити у власність:  ОСОБА_1  шафу-купе вартістю 6000 гривень, стіл письмовий вартістю 4500 гривень, офісне крісло вартістю 1000 гривень;  ОСОБА_2 плазмовий телевізор LG, 40 дюймів, вартістю 10500 гривень, та пральну машину LG вартістю 9000 гривень. В іншій частині відсутні підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції. 
Щодо розподілу судового збору. 
В силу положень ст. 133 ЦПК України судовий збір відноситься до судових витрат.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На 01 січня 2020 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2012 грн. (частина 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір»), а тому граничний розмір судового збору за первісним позовом у даній справі (з урахуванням вартості відшукованого за ним майно, в тому числі виходячи з уточненої позовної заяви) складав 10510 грн. (2201 грн. х 5), тому, виходячи з вартості відшукованого за первісним майна, в тому числі з урахуванням уточненої позовної заяви (744182 грн. 46 коп. (743 грн. 625 коп. + 557 грн. 76 коп.), ОСОБА_1 мала сплатити в суді першої інстанції 7441 грн. 82 коп. судового збору, але сплатила 6306 грн. (том 1, а.с. 56-57), тобто недоплата судового збору за подання первісної позовної заяви становить 1127 грн. 63 коп. (7441 грн. 82 коп. - 6306 грн.).
Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
       За наслідками апеляційного перегляду рішення суду в частині вирішення первісного позову змінено, тому апеляційний суд проводить розподіл судових витрат.
       Так, вартість майна, яке отримала позивачки на підставі рішень суду першої та апеляційної інстанції, усього становить 172057 грн. 46 коп. або 23,12% від заявлених позовних вимог. 
Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню за першу інстанцію 397 грн. 80 коп. судового збору.
ОСОБА_4 сплатив при зверненні з апеляційною скаргою 2754 грн. 86 коп. За його апеляційною скаргою частина позовних вимог, які задоволені зменшена з 183657,46 грн. до 172057, 46 грн., на 11600 грн., тобто на 6,34 %, тому на його користь з Велікорецької необхідно стягнути 397 грн. 80 коп. - 174 грн. 66 коп.=223 грн. 14 коп.
На підставі положень частини 10 статті 141 ЦПК України після проведення взаємозаліку з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 223 грн. 14 коп. судового збору. 
Також з позивачки в дохід держави слід стягнути 1127 грн. 63 коп. недоплаченого судового збору.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про поділ як спільного майна подружжя меблів та побутової техніки змінити.
Позов про поділ спільного майна подружжя (меблів та побутової техніки) задовольнити частково. 
Провести поділ спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (меблів та побутової техніки).
Виділити у власність:  ОСОБА_1  шафу-купе вартістю 6000 гривень, стіл письмовий вартістю 4500 гривень, офісне крісло вартістю 1000 гривень;  ОСОБА_2 плазмовий телевізор LG, 40 дюймів, вартістю 10500 гривень, та пральну машину LG вартістю 9000 гривень.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , який проживає по АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , 4000 грн. компенсації різниці у частках виділеного майна.
Рішення суду в іншій частині залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , який проживає по АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , 223 грн. 14 коп. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , в дохід держави 1127 грн. 63 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий Т.М. Базовкіна
Судді:                                                                   О.О. Данилова              
С.Ю. Колосовський
_______________________________________________
Повний текст постанови складений 16 грудня 2021 року