ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«23» жовтня 2021 року
м. Харків
справа № 623/1044/21
провадження № 22ц/818/4738/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -                 Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,
учасники справи: 
позивач – Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж, 
відповідачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19 травня 2021 року в складі судді Одарюка М.П.
в с т а н о в и в:
У березні 2021 року Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги.

Позовна заява мотивована тим, що підприємство надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житловому фонді територіальної громади м. Ізюм Харківської області.
Особовий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_1 за № 5938.

Зазначив, що відповідачі отримують надані підприємством послуги, але не сплачують їх вартість, у зв`язку з чим у них утворилась заборгованість, яка за період з березня 2010 року по січень 2021 року становить 24 417,22 грн.

Вказав, що про існування заборгованості споживачі повідомлялися шляхом направлення квитанцій з оплати послуг з зазначенням суми боргу.

Просив стягнути в солідарному порядку з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж заборгованість за надані послуги з централізованого опалення в розмірі 24 417,22 грн та сплачений судовий збір в розмірі 1135,00 грн з кожного.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19 травня 2021 року позовну заяву Ізюмського комунального підприємства теплових мереж – задоволено; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 24 417,22 грн; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж судовий збір по 1135,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема, його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості як заперечувати проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, так і подавати відзив на позовну заяву. Зазначив, що він не укладав з позивачем ніяких договорів, особистого рахунку не відкривав, а згідно з платіжними дорученнями самого позивача особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий не на нього, а на ОСОБА_3 . Очевидно, що заборгованість за послуги з теплопостачання, або якась її частина, виникла саме з вини споживача послуг позивача, власника особистого рахунку № НОМЕР_1 , як сторони договірних правовідносин, а не його. Вказав, що на час розгляду справи заборгованість по особовому рахунку № НОМЕР_1 складала 19 983,44 грн. Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 надав копію повідомлення на оплату послуг за травень 2021 року Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, з якого вбачається, що особовий рахунок № НОМЕР_1 , платник ОСОБА_3 , борг на 01 травня 2021 року становить 24 753,94 грн, нараховано – 282,50 грн, сплачено – 5053,00 грн, борг на 01 червня 2021 року – 19 983,44 грн (а.с.35).

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

01 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів, а саме, копії довідки Комунального підприємства «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» та копії договору дарування, з яких вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 з 05 лютого 1993 року є відповідач ОСОБА_1 . Дарувальницею квартири є  ОСОБА_3 . Це клопотання задоволено.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачі не виконують свого обов`язку по оплаті послуг з централізованого опалення, тому наявні підстави для стягнення з них заборгованості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно наданої інформації Відділу державної реєстрації виконавчим комітетом Ізюмської міської ради від 02 квітня 2021 року № 922 та від 19 травня 2021 року № 1387, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 з 14 січня 1997 року та ОСОБА_2 з 13 серпня 2018 року (а.с.13,19).

Рішенням 48 сесії 6 скликання Ізюмської міської ради Харківської області № 1864 від 31 травня 2013 року Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж визначено виробником та виконавцем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання (а.с.8).
Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2021 року у справі № 623/4577/18 заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу – задоволено; скасовано судовий наказ виданий Ізюмським міськрайонним судом Харківської області 623/4577/18, 2-н/623/529/2018 від 19 грудня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж заборгованість за надані послуги з теплопостачання в сумі 8086,08 грн та судового збору в розмірі 176,20 грн (а.с.10).

За розрахунком заборгованості за житлово-комунальні послуги – постачання теплової енергії (теплопостачання) Ізюмського комунального підприємства теплових мереж внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг у відповідачів утворилася заборгованість, яка за період з 01 березня 2010 року по 28 лютого 2021 року становила 24 417,22 грн (а.с.4-6).

Одним з доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 є те, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості як заперечувати проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, так і подавати відзив на позовну заяву.

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 не отримували з суду першої інстанції повідомлення про розгляд справи, оскільки повідомлення, яке направлялося на адресу відповідачів повернулося до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не свідчить про відмову відповідачів від одержання повідомлення чи про їх незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Отже, колегія суддів вважає, що відповідачі у справі не були належним чином повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції.

За таких умов, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.

При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. 

Тлумачення як положень частини першої статті 714 ЦК України, так і інших норм глави 54 ЦК України дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). 

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 3 статті 31 Закону № 1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону № 2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Положеннями частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.
Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Матеріали справи свідчать про те, що Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж обслуговує житловий будинок № по АДРЕСА_3 .

При цьому, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Таким чином, вони є споживачами послуг з теплопостачання та гарячої води, що надає Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж.

Сплата відповідачами за надані послуги підприємством також підтверджує те, що відповідачі фактично отримували житлово-комунальні послуги.

За розрахунком заборгованості за житлово-комунальні послуги – постачання теплової енергії (теплопостачання) Ізюмського комунального підприємства теплових мереж внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг у відповідачів утворилася заборгованість, яка за період з 01 березня 2010 року по 28 лютого 2021 року становить 24 417,22 грн.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості за період з 01 березня 2010 року по 28 лютого 2021 року відповідачами до суду не надано. Копія повідомлення на оплату послуг за травень 2021 року Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, з якого вбачається, що особовий рахунок № НОМЕР_1 , платник ОСОБА_3 , борг на 01 травня 2021 року становить 24 753,94 грн, нараховано – 282,50 грн, сплачено – 5053,00 грн, борг на 01 червня 2021 року – 19 983,44 грн підтверджує суму боргу та часткову оплату, однак, не є підставою навіть для зміни судового рішення, а може бути враховано під час його виконання. Також, ця копія не спростовує того факту, що попереднім власником спірної квартири була ОСОБА_3 , яка у 1993 році подарувала її відповідачу, який особовий рахунок до теперішнього часу на себе не переоформив.

Також, відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги з централізованого опалення. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять. Заяв про застосування строку позовної давності відповідачі до суду апеляційної інстанції не надали. 

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідачі фактично отримували житлово-комунальні послуги, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог Ізюмського комунального підприємства теплових мереж в повному обсязі.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат
.
Оскільки позовні вимоги Ізюмського комунального підприємства теплових мереж підлягають задоволенню, з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 2270,00 грн з кожного по 1135,00 грн. Вимоги апеляційної скарги  ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права. Однак, оскільки позов підлягає задоволенню, підстав для перерозподілу судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19 травня 2021 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Ізюмського комунального підприємства теплових мереж до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги – задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 солідарно на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж 24 417,22 грн заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж судовий збір за подачу позову у розмірі 2270,00 грн з кожного по 1135,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                А.В. Котелевець

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2021 року.