П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/10315/21	
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши  в порядку письмового провадження  апеляційну   скаргу    ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від     06 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні                             дії,
ВСТАНОВИЛА:

У червні 2021  року позивач  звернувся до суду з позовом до відповідача та просив  визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1  відносно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 06.09.2018 року по 28.05.2021 року;
- визнання протиправною відмову відповідача щодо виплати позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 06.09.2018 року по 28.05.2021 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року                          №100;
- зобов`язання відповідача виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 06.09.2018 року по 28.05.2021 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до зазначеного вище порядку.
В обґрунтування позову зазначалось, що  під час звільнення з позивачем  не було проведено повного розрахунку, а саме невірно нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2018 рік. Різницю між перерахованою та виплаченою грошовою допомогою за 2018 рік у розмірі 1006,60 грн. було  виплачено 28.05.2021 року, однак, відповідачем не було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 року по 28.05.2021 року. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021  року, ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Одесі позов задоволено.  Визнано  протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1  за період з 07.09.2018 року по 27.05.2021 року включно. Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за період з 07.09.2018 року по 27.05.2021 року включно, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2018 року по 27.05.2021 року включно у розмірі 982,24 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні   у розмірі 982,24 грн. та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати  відповідача виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 06.09.2018 року по 28.05.2021 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку №100.
Доводами апеляційної скарги  зазначено,  що розрахунок  середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку  повино  нараховуватись відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, однак судом першої інстанції помилково застосовано зобов`язано відповідача нарахувати 982,24 грн., що є меншою сумою.
Відповідачем  відзив на апеляційну скаргу   до суду не  надано.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності                            суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та                         пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути                   справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за      наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних                      у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд                 справи за їх участю;   2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового                        провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено,  що ОСОБА_1 проходив військову службу у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України (Військовій частині НОМЕР_1 ), однак на грошовому забезпеченні перебував при військовій частині НОМЕР_2 . Наказом Начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) №471 від 28.08.2018 року позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) (а.с.13) та Наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) №172 від 06.09.2018 року (військова частина НОМЕР_1 ) позивача з 06.09.2018 року виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, знято з усіх видів забезпечення (а.с.14).
22.04.2021 року представник позивача звернулася до Військової частини НОМЕР_1 з заявою про здійснення позивачу перерахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік виплаченої відповідно наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 03.05.2018 року №84, та виплатити різницю між перерахованою та виплаченою матеріальною допомогою за 2018 рік, оскільки грошове забезпечення ОСОБА_1  на день підписання наказу від 03.05.2018 року №84 про надання йому грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 від 12.12.2018 року №321 складало 16750,10 грн., а виплачена йому грошова допомога на оздоровлення за 2018 рік відповідно до тієї ж довідки, склала 15743,50 грн. (а.с.15-16).
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 27.04.2021 року №154/181/1-392 повідомлено позивача, що за результатами розгляду заяви у військовій частині НОМЕР_1 проведено перерахунок грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік ОСОБА_1 , різницю між перерахованою та виплаченою грошовою допомогою для оздоровлення за 2018 рік в розмірі 1006,60 грн. буде виплачено на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 найближчим часом (а.с.17).
17.05.2021 року командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ (по стройовій частині) №91, відповідно до якого вирішено виплатити ОСОБА_1  доплату грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік в розмірі                1006,60 грн. (а.с.18).
Як встановлено судом відповідачем 28.05.2021 року зараховано на картковий рахунок позивача доплату грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік в розмірі 991,50 грн. (а.с.19).
02.06.2021 року представник позивача звернулася до Військової частини НОМЕР_1 з заявою про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього грошовового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 06.09.2018 року по 28.05.2021року з розрахунку середнього грошового                             забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Вказана вимога обумовлена несвоєчасним розрахуванням при                   звільнені (а.с.20-21).
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 02.06.2021 року №154/181/1-501 повідомлено позивача, зокрема що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та                           господарювання, а проходять службу, та порядок проходження служби у складі Національної гвардії України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними              нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики від 24.07.2013 року №774/13/84-13 нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поширюється па працівників, а не на військовослужбовців, та що правових підстав для застосування статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України до військовослужбовців та виплату середньомісячного заробітку - не вбачається (а.с.22-23).
Приймаючи рішення, суд першої інстанції  враховув висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Задовольняючи позовні вимоги судом було зазначено про  очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому зазначив, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 982,24  грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції  з огляду на наступні обставини.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України                          встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду відповідає,  а викладені у апеляційній  скарзі доводи скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної                     влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року                  №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на               поліцейських.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову                    книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього                            Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про                розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті                        спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в                          цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом                 виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Такий правовий висновок викладений в  постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 р. справа №821/1083/17 .
Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.
Роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).
Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на отримання доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення, колегія суддів вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення.
Розраховуючи   суму середнього заробітку за час затримки виплати доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення, суд першої інстанції виходив  з вищенаведених позицій Великої Палати Верховного Суду та врахував   такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
В свою чергу колегія суддів зазначає наступне, як вбачається з матеріалів                       справи  позивач  просить зобов`язати відповідача  виплатити  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2018 року по 27.05.2021 року,                          із розрахунку середньоденного грошового забезпечення з урахуванням вимог Порядку         №100.
Суд встановив, що  період затримки виплати позивача складає 679 робочих днів та обраховується з дня після звільнення позивача з посади, а саме з 07.09.2018 року (перший день після звільнення позивача) по 27.05.2021 року включно (останній день затримки перед днем виплати доплати грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік).
Як вбачається з довідки про виплату грошового забезпечення   від 03.09.2021 року №448, виданої Військовою частиною НОМЕР_2 , сума заробітної плати позивача за липень та серпень 2018 року (2 місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата) складає              33500,20 грн.(16750,10 грн. + 16750,10 грн.).
Кількість календарних днів за два місяці, що передують звільненню позивача, а саме за липень та серпень 2018 року складає 44 робочі дні, тобто  середньоденне грошове забезпечення позивача становить 761,37 грн. (33500,20 грн./44 календарні дні) за 1 робочий день.
З огляду на викладене,  розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 516970,23 грн. (із розрахунку 761,37 грн. * 679 робочих днів).
Водночас, колегія суддів зазначає, що доплати грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік, яка не була виплачена позивачу у день його звільнення, складає  1006,60 грн., що є більш ніж в 500 разів   меншим ніж сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні яку просить стягнути позивач.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що  для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату доплати грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік слід врахувати  співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відсоток невчасно виплаченого грошового забезпечення позивача (істотність частки) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,19 % (1006,60 грн. (грошове забезпечення позивача, виплачене йому з порушенням термінів 27.05.2021) / 516970,23 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (679 дні)) х 100).
Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19.
Таким чином, судом першої інстанції вірно розрахована   сума, яка підлягає відшкодуванню  з урахуванням принципу співмірності та яка  становить: 761,37 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0.19 % х 679 (дні затримки розрахунку) =                   982,24 грн.).
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення   суду першої інстанції  ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 262, 263,  308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя:                                                                                         Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                            М.П. Коваль  

Суддя:                                                                                                             О.О. Кравець