УХВАЛА      
 
08 листопада 2021 року 
м. Київ
 
справа № 754/8750/19
 
провадження № 61-9118сво21
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Гулька Б. І. (суддя-доповідач),
суддів: Висоцької В. С., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., 
Фаловської І. М., Червинської М. Є., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
третя особа - публічне акціонерне товариство «Український професійний банк»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Висіцької Ірини Володимирівни - на постанову Київського апеляційного суду 
від 22 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І.,
ВСТАНОВИВ:
1.    Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» (далі - ПАТ «Український професійний банк»), про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позовна заява мотивована тим, що 08 лютого 2011 року між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 329, за умовами якого позичальник отримав кредит на придбання квартири у розмірі 300 тис. грн під 22 % річних, з кінцевим терміном повернення до 21 січня 2021 року. Цього самого дня на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . 26 березня 2019 року між ним та ПАТ «Український професійний банк» були укладені договори про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 52 і № 52/1, 
за умовами яких до нього перейшли права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами, укладеними між банком і 
ОСОБА_2 . Згідно з додатком № 1 до договору № 52 загальна сума прав вимоги за кредитом становить 248 455,71 грн, з яких: 55 462,03 грн - строкова заборгованість за тілом кредиту; 69 537,97 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 2 914,67 грн - строкові проценти; 
42 571,60 грн - прострочені проценти; 77 969,44 грн - пеня. У зв`язку 
з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань на вищевказану заборгованість ним були нараховані інфляційні втрати за період 
з 26 березня по 01 червня 2019 року у розмірі 5 370,05 грн та 3 % річних - 1 358 грн, а тому загальний борг за кредитним договором наразі становить 255 183,76 грн. Крім того, він надіслав на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу про усунення порушень виконання кредитних зобов`язань, в якій попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, відповідач залишив його вимогу без задоволення. 
Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, ОСОБА_1 просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 лютого 2011 року № 329 у загальній сумі 255 183,76 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру 
АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів у порядку, визначеному статтями 39, 41, 
43 Закону України «Про іпотеку».
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ПАТ «Український професійний банк» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором, визнання іпотечного договору припиненим.
Зустрічний позов мотивовано тим, що 26 травня 2015 року між 
ПАТ «Український професійний банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Аурум Фінанс» (далі - ТОВ «ФК Аурум Фінанс») було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «ФК Аурум Фінанс» набуло права вимоги за вищезгаданими кредитним та іпотечним договорами. З моменту отримання у червні 
2015 року повідомлення про відступлення права вимоги він своєчасно виконував перед новим кредитором свої зобов`язання з повернення кредиту, а саме у період з 10 червня 2015 року по 05 травня 2017 року сплатив товариству 71 985 грн, з яких: 21 042,51 грн - тіло кредиту; 50 943,11 грн - проценти. Крім того, він перерахував на рахунок товариства 67 785,62 грн. Разом з тим, рішенням Господарського суду міста Києва 
від 24 травня 2017 року у справі № 910/10780/16 були задоволені позовні вимоги ПАТ «Український професійний банк» та застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги від 26 травня 2015 року, укладеного між банком та ТОВ «ФК Аурум Фінанс», шляхом відновлення становища, яке існувало до вчинення правочину, 
у тому числі, з поновленням ПАТ «Український професійний банк» статусу іпотекодержателя з правом майнової вимоги до нього за кредитним 
та забезпечувальним договорами. На виконання вказаного рішення суду він став повертати кредитні кошти первісному кредиторові, а саме у період 
з 08 червня 2017 року по 11 квітня 2019 року сплатив на рахунок 
ПАТ «Український професійний банк» 93 335,03 грн, з яких: 59 984,98 грн - тіло кредиту; 33 350,05 грн - проценти. 
Вважав, що оскільки він належним чином виконував свої зобов`язання 
за кредитним договором, то за відсутності у нього простроченої заборгованості за тілом кредиту та процентами банк безпідставно нараховував пеню. Відтак, за договором від 26 березня 2019 року № 52     ПАТ «Український професійний банк» могло відступити на користь ОСОБА_1 право вимоги лише за зобов`язанням, до складу якого входить строкова заборгованість за тілом кредиту (55 092,29 грн) та за процентами (1 035,03 грн), а всього - 56 127,32 грн. Тому відступлення банком новому кредитору права вимоги за кредитним договором у розмірі 248 455,71 грн, тобто в неіснуючому обсязі, свідчить про відсутність предмета договору. Крім того, на виконання договору № 52 новому кредитору були передані копії, а не оригінали кредитного та іпотечного договорів. На його думку, невідповідність договору № 52 вимогам статей 512, 514, 517, 638 ЦК України є підставою для визнання цього правочину недійсним. При цьому, укладений 26 березня 2019 року між відповідачами договір № 52/1 про відступлення майнових прав за іпотечним договором нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним. У силу нікчемності договору № 52/1 ОСОБА_1 , як новий кредитор за основним зобов`язанням, не набув прав іпотекодержателя за іпотечним договором від 08 лютого 2011 року. У цьому випадку відступлення прав за іпотечним договором не відбулося одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором, як того вимагає стаття 24 Закону України «Про іпотеку». Оскільки 26 березня 2019 року ПАТ «Український професійний банк» втратило статус кредитора за кредитним договором, то банк не може мати й прав іпотекодержателя за іпотечним договором, адже похідне зобов`язання не може існувати без основного. У свою чергу, у зв`язку з нікчемністю договору № 52/1 про відступлення права вимоги за іпотечним договором, ОСОБА_1 , як новий кредитор також не набув статусу іпотекодержателя, а тому договір іпотеки є припиненим з 26 березня 2019 року.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд: визнати недійсним договір від 26 березня 2019 року № 52 про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором від 08 лютого 2011 року № 329, укладений між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 ; визнати припиненим з 26 березня 2019 року іпотечний договір від 08 лютого 2011 року, укладений між ним та ПАТ «Український професійний банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л. Л. та зареєстрований в реєстрі за № 903. 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Києва 
від 29 серпня 2019 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПАТ «Український професійний банк» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором, визнання 
іпотечного договору припиненим об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ПАТ «Український професійний банк», про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2020 року 
у складі судді Галась І. А. у позову  ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір від 26 березня 2019 року 
№ 52 про відступлення права вимоги за кредитним договором 
від 08 лютого 2011 року № 329, укладений між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 , недійсним. Визнано припиненим з 26 березня 2019 року іпотечний договір від 08 лютого 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Український професійний банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л. Л. та зареєстрований у реєстрі за № 903.
Рішення районного суду мотивоване тим, що у порушення вимог статей 512, 514 ЦК України за договором № 52 про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором ПАТ «Український професійний банк» передало новому кредитору - ОСОБА_1 права вимоги в обсязі, що не існував на момент такого відступлення. Також усупереч положенням статті 517 ЦК України банк надав ОСОБА_1 копії кредитного та іпотечного договорів, а не їх оригінали. За таких обставин оспорюваний договір № 52 підлягає визнанню недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України. У свою чергу, договір № 52/1 про відступлення майнових прав 
за іпотечним договором вчинено без нотаріального посвідчення, а тому 
цей правочин є нікчемним. Оскільки ОСОБА_1 не набув прав іпотекодержателя за іпотечним договором від 08 лютого 2011 року, 
тому відсутні підстави для задоволення його позову. У даному випадку відступлення прав за іпотечним договором не відбулося одночасно 
з відступленням права вимоги за кредитним договором, як того вимагає стаття 24 Закону України «Про іпотеку». З огляду на те, що, уклавши 26 березня 2019 року договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, ПАТ «Український професійний банк» втратило статус як кредитора, так і іпотекодержателя, адже похідне зобов`язання не може існувати без основного, а в силу нікчемності договору № 52/1 ОСОБА_1 також не став іпотекодержателем, то іпотечний договір від 08 лютого 2011 року слід вважати припиненим з 26 березня 2019 року.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати 
на професійну правничу допомогу у розмірі 49 500 грн та судовий збір у сумі 1 536,80 грн.
Вирішуючи питання про відшкодування ОСОБА_2 понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив 
із того, що за результатами вирішення спірних правовідносин у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначений ОСОБА_2 розмір витрат на правничу 
допомогу відповідає обсягу наданих послуг, критерію складності справи 
та принципам розумності і співмірності. При цьому від ОСОБА_1 не надходило клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Також суд вважав за необхідне стягнути з  ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2020 року задоволено частково. Рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 і зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Деснянського районного 
суду м. Києва від 11 грудня 2020 року задоволено. Додаткове рішення 
суду першої інстанції скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 тис. грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що чинним законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, 
з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням або частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором, не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню в межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Також законом не передбачено підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги у випадку передання новому кредитору копій кредитного та іпотечного договорів, а не їх оригіналів. 
При цьому колегія суддів врахувала, що сторони оспорюваного правочину не заперечували факт передачі банком ОСОБА_1 документів, передбачених частиною першою статті 517 ЦК України, згідно з якою первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують право, що передається, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. За таких обставин у районного суду не було правових підстав для визнання недійсним договору № 52 про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором. Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню, а відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Оскільки договір № 52/1 купівлі-продажу майнових прав за іпотечним договором ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 уклали у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, то місцевий суд дійшов правильного висновку щодо нікчемності цього правочину. Крім того, враховуючи, що ОСОБА_1 на підставі нікчемного договору № 52/1 не набув прав іпотекодержателя за іпотечним договором від 08 лютого 
2011 року, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для задоволення первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, районний суд безпідставно визнав припиненим іпотечний договір з 26 березня 2019 року. У справі, яка переглядається, зобов`язання за кредитним договором не припинені, строк дії іпотечного договору не закінчився, а нікчемність договору купівлі-продажу майнових прав за іпотечним договором, за умови чинності самого іпотечного договору, не є передбаченою статтею 17 Закону України «Про іпотеку» підставою для припинення іпотеки, яка є видом забезпечення виконання зобов`язання за основним договором. 
Оскільки суд першої інстанції помилково задовольнив зустрічний позов, 
то з урахуванням положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, які були понесені ним у районному суді. Вирішуючи питання про відшкодування ОСОБА_2 понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, суд виходив із того, що наявні 
у матеріалах справи договір про надання правової допомоги, акт приймання наданих послуг, рахунок на оплату 9 тис. грн та платіжне доручення, не є безумовною підставою для відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Оскільки адвокат Висіцька І. В. представляла інтереси ОСОБА_2 в одному судовому засіданні, яке тривало 26 хвилин, і вона підготувала лише два процесуальні документи (відзиви на рішення місцевого суду від 09 жовтня 2020 року та додаткове рішення цього суду від 11 грудня 2020 року, її прохання про залишення вказаних судових рішень без змін не були задоволенні апеляційним судом), то, з урахуванням складності справи, виконаних робіт і принципів співмірності та розумності, наявні підстави для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 3 тис. грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2021 року представник ОСОБА_2 - Висіцька І. В. - звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, а рішення Деснянського районного суду м. Києва 
від 09 жовтня 2020 року та додаткове рішення цього суду від 11 грудня 2020 року залишити у силі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2021 року клопотання представника ОСОБА_2 - Висіцької І. В. - про поновлення строку 
на касаційне оскарження задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк 
на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду 
від 22 квітня 2021 року. Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребуваної її матеріали з Деснянського районного суду м. Києва.
У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2021 року справу № 754/8750/19 призначено до судового розгляду. 
06 жовтня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - Висіцької І. В. - мотивована тим, що в оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд не застосував статтю 24 Закону України «Про іпотеку» та не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 758/3453/16-ц, провадження № 61-18037св18, та від 01 жовтня 2019 року у справі № 5016/1284/2012. Крім того, апеляційний суд застосував положення статті 133, 137, 141 ЦПК України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 
2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, 
у постановах Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15, від 15 травня 2019 року у справі № 308/15007/15-ц, провадження № 61-20316св18, від 24 червня 2019 року у справі № 149/719/16-ц, провадження № 61-19615св18, від 03 жовтня 2019 року 
у справі № 922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі № 902/347/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 910/2170/18, від 30 вересня 2020 року 
у справі № 379/1418/18, провадження № 61-9124св20, від 07 грудня 
2020 року у справі № 537/2192/19, провадження № 61-22075св19, 
від 27 квітня 2021 року у справі № 154/704/20, провадження № 61-815св21, 
у додатковій постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 904/1038/19. 
Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходив.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного 
суду у складі Верховного Суду з посиланням на частину другу статті 403 ЦПК України, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду вважала, що необхідно відступити від правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року 
у справі № 758/3453/16, провадження № 61-18037св18.
Так, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 758/3453/16, провадження 
№ 61-18037св18, на яку посилається в касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - Висіцька І. В. , зазначено, що згідно з абзацом 9 
статті 1 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, іпотекодержатель - це кредитор за основним зобов`язанням. Тлумачення абзацу 9 статті 1, статті 24 Закону України «Про іпотеку» дозволяє зробити висновок, що: - іпотекодержателем може бути тільки особа, яка є кредитором за основним зобов`язанням. 
Це пов`язано з тим, що для іпотеки є характерною така властивість як слідування, оскільки іпотека слідує за основним зобов`язанням з метою його забезпечення; - для відступлення прав за іпотечним договором необхідним є вчинення правочину в письмовій формі з нотаріальним посвідченням; - Законом України «Про іпотеку» не передбачено існування конструкції «абстрактної» іпотеки, при якій іпотека існує поза зв`язком 
із забезпеченням основного зобов`язання. Тобто, законодавством не допускається такої конструкції, коли суб`єктом права вимоги за основним договором буде один суб`єкт, який набув право вимоги внаслідок відступлення, а іпотекодержателем - інший суб`єкт, адже призначенням іпотеки є забезпечення основного зобов`язання. Таким чином, оскільки 
в публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» як іпотекодержателя за договором іпотеки відсутнє право вимоги 
за кредитним договором у зв`язку з її відступленням новому кредитору 
на підставі відповідного правочину, то цей банк не може бути іпотекодержателем. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, зокрема, й в частині визнання припиненим договору іпотеки, укладеного між публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та позичальником.
Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду уцій справі не погоджується з наведеним висновком, просить від нього відступити з огляду на таке.
Підстави припинення іпотеки наведені у статті 17 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), у разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Отже, в силу положень статті 599 ЦК України та статті 17 Закону України «Про іпотеку» підставою для припинення договору іпотеки є повне виконання кредитного договору.
Як у справі № 758/3453/16-ц, так і в справі, яка переглядається, суди встановили, що позичальник не виконав у повному обсязі зобов`язання за кредитним договором і строк дії іпотечного договору не закінчився.
Тобто сам по собі факт відступлення банком іншій особі права вимоги 
за укладеним з позичальником кредитним договором, за наявності в позичальника заборгованості за цим договором, не є підставою для припинення договору іпотеки, який забезпечує виконання основного зобов`язання.
Положення частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» щодо необов`язковості отримання згоди іпотекодавця при відступленні права вимоги за договором іпотеки за умови одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням спрямовані на уникнення ситуації, при якій відступлення права вимоги за іпотечним договором передує відступленню права вимоги за основним зобов`язанням. Тому договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки може укладатися як в той самий день, що й договір про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, так і через певний проміжок часу. 
Отже, у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для визнання іпотечного договору припиненим.
При цьому, дійшовши висновку про наявність підстав для визнання припиненим договору іпотеки у зв`язку з відсутністю в іпотекодержателя права вимоги за кредитним договором, яка була відступлена новому кредитору, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 758/3453/16-ц, провадження № 61-18037св18, не навів передбачених законом правових підстав для такого висновку і не врахував, що ні положення ЦК України, ні положення Закон України «Про іпотеку» не пов`язують припинення іпотеки з вищенаведеними обставинами.
Наведене свідчить про застосування судом касаційної інстанції у різних судових палатах принципово різного підходу до розуміння і тлумачення норм матеріального права у подібних правовідносинах, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці їх розгляду Верховним Судом.
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Вивчивши матеріали касаційної скарги та мотиви, на підставі яких постановлено ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про повернення справи на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині другій статті 403 ЦПК України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Спір у цій справі виник щодо наявності підстав для визнання припиненим договору іпотеки у зв`язку з відсутністю в іпотекодержателя права вимоги за кредитним договором, яка була відступлена новому кредитору (цесія), 
з урахуванням такого правового терміну як «абстрактна іпотека».
Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду вважала за необхідне відступити від правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року 
у справі № 758/3453/16, провадження № 61-18037св18.
При вирішенні питання про прийняття справи до провадження об`єднаної палати були встановлені процесуальні обставини, які унеможливлюють прийняття справи до провадження.
Так, ще 01 жовтня 2019 року Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у пунктах 40, 41 постанови у справі № 5016/1284/2012 (5/45) дійшов до висновку про правомірність такої правової конструкції як «абстрактна іпотека», так як іпотека може слідувати лише за основним зобов`язанням і поза цим зв`язком не може існувати. При цьому Касаційний господарський суд на підтвердження свого висновку послався саме 
на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової 
палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі 
№ 758/3453/16, провадження № 61-18037св18, від якого має намір відступити колегія суддів. 
До такого самого висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі 
№ 922/3371/19 і у постанові від 21 вересня 2021 року у справі 
№ 910/3647/20, в яких, з посиланням на наведену вище правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постанові 
від 12 грудня 2018 року у справі № 758/3453/16, провадження № 61-18037св18, щодо «абстрактності іпотеки», колегії суддів погодилися з таким правовим висновком. 
Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. 
Компетенційна складова цього поняття пов`язана із наявністю юрисдикції для розгляду справ і правильним використанням судами функціональних повноважень за результатами розгляду справи. 
Європейський суд з прав людини вважає, що вислів «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, а й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Так, Суд зазначає, що правильно мають застосовуватися і функціональні повноваження суду. Зокрема, порушення було визнане у справах проти України, коли при перегляді постанов Вищого господарського суду України Верховний Суд України, який міг або скасувати постанову Вищого господарського суду України та повернути справу на новий розгляд до нижчого суду, або ж припинити провадження у справі, залишив у силі постанову апеляційного суду, перевищивши свої повноваження (Firma Veritas TOV v. Ukraine, no. 2217/07, §§ 26-30, 15 May 2012). 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду у зв`язку відсутністю предмета (об`єкта) для перегляду, оскільки не є функціональним повноваженням цього суду (об`єднаної палати) розгляд питання про відступлення від висновку іншого касаційного суду у складі Верховного Суду, яке належить до функціональних і виключних повноважень Великої Палати Верховного Суду. 
У такому випадку суд (об`єднана палата) не буде вважатися судом, встановленим законом,
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду.
Керуючись статтями 403, 404, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Повернути справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Український професійний банк», про звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором, визнання іпотечного договору припиненим за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Висіцької Ірини Володимирівни - на постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Б. І. Гулько
 
Судді:                                                                                              В. С. Висоцька
 
В. І. Крат
 
Д. Д. Луспеник
 
Є. В. Синельников
 
І. М. Фаловська
 
                                                                                                          М. Є. Червинська