ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«05» жовтня 2021 року
м. Харків
справа № 638/3823/20
провадження № 22ц/818/4383/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -         Маміної О.В., Яцини В. Б.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року в складі судді Семіряд І.В.
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 28 травня 2019 року між ним та ОСОБА_2 укладено попередній усний договір про продаж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання умов договору в якості авансу він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США, про що ним складено розписку від 28 травня 2019 року. З тексту розписки вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язався здійснити продаж земельної ділянки в строк до 01 липня 2019 року.

Однак, у встановлений строк ОСОБА_2 зобов`язання не виконав, отримані грошові кошти не повернув, договору купівлі-продажу між ними не укладено.

Просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 79 879, 64 грн, з яких 78 267,00 грн - сума не повернутого авансу та 1612,64 грн – 3% річних; а також витрати зі сплати судового збору - 840,80 грн.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 червня 2020 року позов ОСОБА_1 – задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 78 267,64 грн, 3% річних - 1612,64 грн, сплачену суму судового збору - 840,80 грн, а всього - 80 720,44 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2020 року заяву ОСОБА_2 – задоволено; заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 червня 2020 року – скасовано та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 – задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 78 267,00 грн, 3% річних - 1666,12 грн, сплачену суму судового збору - 840,80 грн, а всього - 80 773,92 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову; стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати у загальному розмірі 16 681,61 грн, що складаються із судового збору, сплаченого за подання заяви про перегляд заочного рішення суду у розмірі 420,40 грн, витрат на професійну правничу допомогу адвоката за надання правової допомоги у суді першої інстанції - 12 000,00 грн, судового збору за подання апеляційної скарги - 1261,21 грн та витрат на професійну правничу допомогу адвоката за надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції - 3000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, врахував того, що правовідносини, які склались між сторонами з приводу отриманих грошових коштів за своєю правовою природою не є договірними та помилково застосував до них норми, що регулюють зобов`язання, зокрема, позику. Судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у справах № 522/19690/18 та № 363/3555/17-ц. Власницею земельної ділянки, щодо продажу якої сторони нібито домовились, є ОСОБА_3 , яка не надавала йому жодних довіреностей на представництво її інтересів з питань продажу земельної ділянки. Він не може бути стороною договору купівлі-продажу земельної ділянки. Попередній договір у належній формі з нотаріальним посвідченням між ними не укладений. 

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 червня 2021 року заяву ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи – залишено без задоволення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами існувала домовленість про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, який так і не укладено. При цьому, передана ОСОБА_1 ОСОБА_2 грошова сума як аванс за договором підлягає поверненню йому разом із 3 % річних від цієї суми.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 травня 2019 року ОСОБА_2 склав розписку, зі змісту якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3000,00 доларів США в рахунок передплати за продаж земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , та зобов`язався здійснити продаж земельної ділянки в строк до 01 липня 2019 року (оригінал розписки а. с. 13).
Земельна ділянка, розташована у АДРЕСА_1 , з 22 січня 2018 року належить на праві приватної власності ОСОБА_3 – матері ОСОБА_2 , що підтверджується копією договору - купівлі продажу земельної ділянки та відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 41, 42, 71).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених  статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 657 ЦК України встановлено вимогу щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки у письмовій формі з нотаріальним посвідченням.
Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Таких висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати  кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої  статті 1057 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої  статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Такий правовий висновок щодо застосування положень статей 625 та 1214 ЦК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року справа № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

Таким чином, правовідносини, які склались з приводу стягнення безпідставно отриманих коштів за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються проценти згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

Відповідних висновків щодо застосування норми статті 625 ЦК України у кондикційних зобов`язаннях дійшов Верховний Суд у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 216/2659/16-ц, провадження № 61-34390св18, від 21 квітня 2021 року у справі № 639/224/16-ц, провадження № 61-46386вссу18.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США без достатньої правової підстави.

У цій справі між сторонами відсутні належним чином оформлені договірні відносини, оскільки ні договір купівлі-продажу, ні попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки у порядку, визначеному чинним законодавством України, не укладався.

При цьому, ОСОБА_2 не мав права вчиняти будь-яких дій, спрямованих на продаж земельної ділянки, оскільки не є її власником та не уповноважувався власником на її продаж.

Оскільки відповідно до частини першої  статті 635 ЦК України  попередній договір не був укладений у формі, встановленій  для основного договору, між сторонами у справі відсутні договірні правовідносини щодо продажу нерухомого майна, тому отримані відповідачем грошові кошти за письмовою розпискою є незаконно набутими та підлягають поверненню позивачу у спосіб, передбачений положеннями статті 1212 ЦК України.

Аналогічні висновки щодо підстав повернення коштів за відсутності договірних відносин викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/6937/17-ц, провадження № 61-18307св18; від 06 лютого 2019 року у справі № 522/13292/16-ц, провадження № 61-31140св18; від 23 вересня 2019 року у справі № 642/203/14-ц, провадження № 61-19005св18; від 12 грудня 2019 року у справі № 757/25368/16-ц, провадження № 61-21669 св18; від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18, провадження № 61-15125св19; від 31 березня 2021 року у справі № 363/3555/17-ц, провадження № 61-22274св19.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин вимог статті 1212 ЦК України є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять доказів про наявність чинного договору або іншого правочину як достатньої та належної правової підстави для отримання ОСОБА_2 грошових коштів від позивача.

Сама лише наявність розписки, без з`ясування її справжньої правової природи, не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас, сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.

Оскільки до спірних правовідносин з повернення безпідставно збережених коштів підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України, обґрунтованим також є стягнення з відповідача 3% річних від суми боргу. Наведений судом першої інстанції розрахунок апеляційним судом перевірений та є правильним.

Отже, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 коштів на користь ОСОБА_1 , однак не погоджується в повній мірі з його мотивами.
У зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції необхідно змінити та викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Виходячи з того, що суд апеляційної інстанції змінює оскаржуване рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.367, 368,  ст.374, ст.376, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.В. Маміна 

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2021 року.