Постанова
Іменем України
 
02 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 490/9143/15
провадження № 61-9551св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,
 
позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
особа, яка подала касаційну скаргу - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ассісто», 
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ассісто», підписану адвокатом Кучерявою Анною Михайлівною, на ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 березня 2021 року в складі судді Саламатіна О. В. та на постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 травня 2021 року в складі колегії суддів Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Біляєвої В. М., 
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст обставин справи
 
У серпні 2015 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернувся з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. В обґрунтування позову зазначав, що 27 квітня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ПП «Юрнал» укладено договір кредиту № 17/Кл, згідно якого банк надав товариству кредит у розмірі 260 000,0 грн. Для забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між  ОСОБА_1 та банком укладено іпотечний договір від 28 квітня 2006 року, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за кредитним договором банк просив задовольнити позов. 
 
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2015 року за ПАТ «ВіЕйБі Банк» визнано право власності на вищезазначену квартиру.
 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення від 02 листопада 2015 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.
 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено через пропуск позовної давності. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2017 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» з інших підстав. 
 
09 березня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто» звернулося до суду з заявою про заміну сторони - ПАТ «ВіЕйБі Банк» на його правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто». 
 
Заява обґрунтована тим, що за наслідками проведення електронних торгів з лоту № GL16N616802 відповідно до протоколу електронних торгів від 26 лютого 2020 року  щодо реалізації активів ПАТ «ВіЕйБі Банк» 25 березня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто» та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено договір № 616802.272 про відступлення (купівлі-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто» набуло статусу нового кредитора до позичальника та іпотекодавця за кредитним договором № 17КЛ від 27 квітня 2006 року та договором іпотеки від 28 квітня 2006 року. 
 
Оскільки заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2015 року за ПАТ «ВіЕйБі Банк» визнано право власності на предмет іпотеки, заявник на підставі статі 55 ЦПК України та статей 512 та 514 ЦК України просить замінити у цій справі ПАТ «ВіЕйБі Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто».
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, заяву ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто» залишено без задоволення.
 
Суди виходили з того, що заочне рішення, на яке посилався заявник, скасоване, а за результатами розгляду справи в позові ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено, а тому відсутні підстави для задоволення заяви фінансової компанії, оскільки заміна сторони (позивач, відповідач) може відбуватися на будь-якій стадії судового процесу, який закінчується ухваленням судового рішення, за яким наступає стадія виконавчого провадження. 
 
Аргументи учасників справи
 
У червні 2021 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 травня 2021 року й ухвалити нове рішення про задоволення заяви про заміну в справі ПАТ «ВіЕйБі Банк» його правонаступником. Посилалася на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у задоволенні заяви про заміну сторони в справі її правонаступником, оскільки між банком та товариством укладено договір про відступлення права вимоги, який відповідає нормам цивільного законодавства, і така заміна може відбуватися на будь-якій стадії судового процесу. Наявність судового рішення, яким відмовлено у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, не припиняє зобов`язання боржника, яке ним не виконане. Відмовивши у задоволенні заяви про заміну банку його правонаступником, суди порушили право товариства на доступ до суду та ефективного захисту своїх прав. 
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
В ухвалі Верховного Суду від 24 червня 2021 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права).
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2015 року задоволено позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання права власності на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 17/КЛ від 27 квітня 2006 року в сумі 1 090 429,17 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, який належить ОСОБА_1 , шляхом визнання за ПАТ «ВіЕйБі Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 липня 2016 року вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.
 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 березня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено через сплив позовної давності.
 
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2017 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю правових підстав для звернення стягнення іпотекодержателем шляхом переходу права власності на предмет іпотеки на підставі рішення суду.
 
25 березня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто» та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено договір № 616802.272 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто» набуло право вимоги за договорами кредиту та іпотеки, укладеними банком з ПП «Юрнал» та ОСОБА_1 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.
 
Процесуальне правонаступництво у розумінні статті 55 ЦПК України допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення. Підставою правонаступництва є відступлення права вимоги відповідно до положень глави 47 ЦК України.
 
Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).
 
Підставою правонаступництва юридичної особи є, зокрема, й відступлення права вимоги за кредитними договорами, яке підтверджено документально.
 
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України), може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно із статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20)).
 
У постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 2-а-3494/11 та від 27 серпня 2020 року у справі № 804/536/18 викладено правовий висновок наступного змісту: заміна сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір (процесуальне правонаступництво), можлива на будь-якій стадії судового процесу, як на стадії розгляду справи, так і на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, і до видання виконавчого листа, і відбувається виключно за відповідним рішенням суду, а не державного виконавця (що стосується заміни сторони виконавчого провадження), незалежно від того, чи виданий судом виконавчий лист на момент звернення із заявою про правонаступництво та чи пред`явлений він (виконавчий лист) до примусового виконання.
 
Встановивши, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Ассісто», до ОСОБА_1 про визнання права власності на предмет іпотеки відмовлено і таке рішення не підлягає виконанню, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для задоволення заяви про заміну кредитора, оскільки заміна сторони у справі її правонаступником може відбуватися на будь-якій стадії судового процесу, який закінчується ухваленням судового рішення, у разі ухвалення рішення, яке підлягає примусовому виконанню - його виконанням.  
 
Аргументи касаційної скарги про те, що відмова в задоволенні заяви про заміну позивача правонаступником позбавляє ТОВ «ФК «Ассісто» процесуального статусу учасника справи та порушує їх права та обов`язки, не заслуговують на увагу, оскільки правонаступництво ТОВ «ФК «Ассісто» підтверджено договором від 25 березня 2020 року про відступлення права вимоги (правонаступництво за правочином) та ніким не заперечується. 
 
Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального права та з порушенням процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ассісто», підписану адвокатом Кучерявою Анною Михайлівною, залишити без задоволення.
 
Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 березня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 травня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                      Н. О. Антоненко 
 
                                                                                              І. О. Дундар
 
                                                                                              М. М. Русинчук