П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/3149/20	

Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Херсон, 18.01.2021року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлій О.О., Єщенко О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка є спадкоємицею первинного позивача - ОСОБА_2 до Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Херсонській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 (позивач) звернувся Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Херсонській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області, в якому позивач просив:
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо виплати судді Новокаховського міського суду Херсонської області ОСОБА_2 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року із застосуванням обмеження нарахування у сумі 47 320,00 грн.;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області виплатити судді Новокаховського міського суду Херсонської області ОСОБА_2 суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року на підставі ч. ч. 2, 3, 5, 6 ст. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2020 року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року у загальній сумі 126 866,94 грн.;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області, як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він призначений на посаду судді Новокаховського міського суду Херсонської області Указом Президента України від 28.09.2017 року безстроково та грошова винагорода йому як судді має виплачуватись виходячи з положень ст. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». Однак, У квітні 2020 року відповідач нараховував і сплачував позивачеві щомісяця суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. При цьому відповідачем безпідставно не застосовано і не сплачено суддівську винагороду позивачеві у розмірі посадового окладу 30 прожиткових мінімумів доходів громадян (63060 грн.), доплати за вислугу років за наявності стажу більше 15 років - 40 відсотків посадового окладу, доплати за обіймання посади голови Новокаховського міського суду Херсонської області - 10 відсотків посадового окладу. Недоплачені позивачу суми складових суддівської винагороди та їх види відображено у відповідному розрахунковому листі - довідці про доходи, що складені відповідачем. Разом за квітень-серпень 2020 року відповідач протиправно не сплатив позивачеві суддівську винагороду у розмірі 126866,94 грн. Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ч. ч. 1,3 ст. 29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-ІХ зі змінами абз. 9 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-ІХ. У даному рішенні, зокрема, зазначено, що після закінчення строку дії обмеження втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України. Позивач вважає дії відповідача, щодо виплати йому суддівської винагороди з застосуванням обмеження, протиправними та такими, що порушують його право, як працюючого професійного судді, на отримання суддівської винагороди у розмірі визначеному спеціальним ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» і яке не може визначатись іншими нормативно-правовими актами.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (73003, м. Херсон, вул. Перекопська, 5, код ЄДРПОУ 26283946) щодо виплати судді Новокаховського міського суду Херсонської області ОСОБА_2 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застосуванням  обмежень, встановлених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (73003, м. Херсон, вул. Перекопська, 5, код ЄДРПОУ 26283946) виплатити судді Новокаховського міського суду Херсонської області ОСОБА_2 недоотриману частину суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки).
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Херсонській області подано до суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову повністю.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив про те, що з 18.04.2020 року Відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ), яким встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата , грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Встановлені обмеження застосовуються також при нарахуванні суддівської винагороди суддям. 
Далі апелянт вказує про те, що відповідач реалізовуючи функції розпорядника коштів, передбачених законом про бюджет на фінансування судів, не є судом, який вирішуючи спірні відносини, наділений процесуальними повноваженнями не застосовувати закон, який суперечить Конституції України. ТУ ДСА України позбавлене можливості надавати оцінку будь-якому закону на предмет його конституційності, а отже позбавлений і можливості на свій розсуд обирати для застосування той чи інший закон, яким визначається розмір суддівської винагороди, яка у свою чергу фінансується за рахунок державного бюджету. Ураховуючи викладене та приймаючи до уваги те, що у спірному періоді нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди були чинними положення ст. 29 ЗУ «про Державний бюджет України на 2020 рік», підстав для висновку про неправомірність дій відповідача у спірних правовідносинах не має. Той факт, що в подальшому рішенням Конституційного Суду від 28.08.2020р. №10-/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ст. 29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», не може на думку апелянта вплинути на визначення правомірності дій відповідача у спірних правовідносинах, оскільки таке рішення Конституційного Суду не має ретроспективної дії. Отже, відповідач правомірно керувався положеннями ст. 29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» до 28.08.2020р., у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині та в частині зобов`язання вчинити дії. До того ж, позивач станом на даний час помер, що свідчить про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 238 КАС України. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2021р. було відкрито апеляційне провадження у даній справі; витребувано у Новокаховського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) належним чином засвідчену копію актового запису № 993 від 04.12.2020 року про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
17.03.2021 року за вхід. № 5560/21 до апеляційного суду надійшла від Новокаховського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) інформація та копія актового запису № 993 від 04.12.2020р. про смерть ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.03.201р., зобов`язано Новокаховську державну нотаріальну контору Херсонської області подати відомості та належним чином засвідчені докази на їх підтвердження, про те: - чи заводилася спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Якщо так, то вказати коло осіб які звернулися із заявою про отримання спадщини,та осіб яким видано свідоцтво про право на спадщину; про особу, якої здійснено прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 (актовий запис про смерть № 993 від 04.12.2020 року, виданий Новокаховським міським відділом ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Зупинено апеляційне провадження у справі №540/3149/20 за апеляційною скаргою Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Херсонській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – до встановлення правонаступника.
Судом апеляційної інстанції були отримані відомості щодо прийняття ОСОБА_1 спадщини після померлого ОСОБА_2 .
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2021р., заяву ОСОБА_1 – задоволено. Замінено первинного позивача у даній справі ОСОБА_2 на його правонаступника – ОСОБА_1 . Зауважено, що усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив. Поновлено провадження у справі № 540/3149/20.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2021р., залучено до участі у справі № 540/3149/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державну судову адміністрацію України.
Встановлено Державній судовій адміністрації України, 5-денний строк з дня отримання даної ухвали для подання до апеляційного суду відзиву на позовну заяву.
Зобов`язано Державну судову адміністрацію України надати до апеляційного суду додаткові письмові докази по справі.
Витребувано також у територіального управління Державної судової адміністрації України у Херсонській області додаткові письмові докази по справі.
16.11.2021р. (вхід.№ 24649/21) від ТУ Державної судової адміністрації України у Херсонській області до суду надійшли витребувані документи.
18.11.2021р. (вхід.№ 25162/21) від державної судової адміністрації України на виконання ухвали апеляційного суду від 11.11.2021р. надійшов лист з поясненнями.
29.11.2021р. (вхід. 26085/21) від Державної судової адміністрації України надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу у якому третя особа вказує про хибність висновків суду першої інстанції та просить скасувати судове рішення у зв`язку із неправильним застосування норм права, оскільки вважає, що у відповідача у даній справі були відсутні підстави для виплати ОСОБА_2 суддівської винагороди без урахування ст. 29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», тощо.
Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст.ст. 311, 313 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 відповідно до Указу Президента України від 03.02.2010 року «Про призначення суддів» № 99/2010 призначено на посаду судді Новокаховського міського суду Херсонської області строком на 5 років.
Указом Президента України від 28.09.2017 року «Про призначення суддів» №295/2017 ОСОБА_2 призначено на посаду судді Новокаховського міського суду Херсонської області безстроково.
Наказом голови Новокаховського міського суду Херсонської області №35 від 26.02.2010 року ОСОБА_2 зараховано на посаду судді вказаного суду з 26.02.2010 року із встановленням щомісячної надбавки за вислугу років у розмірі 15 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку.
Відповідно до довідки ТУ ДСА в Херсонській області від 01.10.2020 року №1317/02 виплата суддівської винагороди ОСОБА_2 у період з квітня 2020 р. по серпень 2020 року включно проводилася із застосуванням обмеження, встановленого ст. 29 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік", внаслідок чого позивачу було нараховано, але не виплачено суддівської винагороди за спірний період в сумі 129 234,90 грн.
Не погоджуючись з виплатою суддівської винагороди з урахуванням обмежень за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обмежуючи розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, всупереч вимогам ч.2 ст.130 Конституції України та ч.1 ст.135 Закону №1402, а також правовій позиції Конституційного Суду України щодо незалежності суддів у рішеннях Конституційного Суду України, законодавець створив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії незалежності суддів. Однак, необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції з урахуванням наявних у справі письмових доказів та встановлених обставин справи, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Виключно законами України визначають, зокрема, судоустрій, судочинство, статус суддів (п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України).
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
В силу ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Отже, розмір суддівської винагороди, у тому числі будь-які його обмеження, можуть визначатися виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Згідно з ч.4 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Відповідно до частини 5 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (ч. 7 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Крім того, в силу приписів ч.ч. 8,9 ст. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.
При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
Як вже було вказано вище та вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_2 у спірний період виплачувалась суддівська винагорода з урахуванням обмежень, встановлених Законом №553-ІХ.
При цьому, статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Колегія суддів зауважує, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
В силу приписів ч.ч.1-4 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання стосовно конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто у даному випадку, в спірних правовідносинах – це приписи ч.2 ст.130 Конституції України.
У відповідності до приписів ст. 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.
Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).
Згідно з п. 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).
Гарантії незалежності суддів, в свою чергу у розумінні ч. 1 ст. 124 Основного Закону України, зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя.
Виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, колегія суддів вважає, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу» через інші законодавчі акти.
Тобто, як вірно було зазначено судом першої інстанції, будь-які обмеження судової винагороди не можуть бути застосовані до позивача іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Отже, є цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції з приводу неправомірності обмеження виплати позивачеві ОСОБА_2 , починаючи з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ).
Правові висновки суду першої інстанції у вказаній частині, з якими враховуючи зазначене вище погоджується й апеляційний суд, узгоджуються з висновками Верховного суду викладеними у постанові від 03 березня 2021 року по справі № 340/1916/20.
За таких обставин, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачу з 18.04.2020р., відповідач мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України.
Враховуючи те, що ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії.
Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені:
- ч.2 ст.135 Закону №1402 (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами);
- ст. 130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).
Норми права, які містяться у перелічених статтях є зрозумілими та доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними та мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.
Відтак, неможливо розглядати положення Закону України №553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як такі, що відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивача.
Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком Відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України, про що обґрунтовано було зауважено судом першої інстанції.
Право первинного позивача у даній справі - судді Новокаховського міського суду Херсонської області Пилипенка С. В. на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не могло бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:
- частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;
- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.
Отже, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Апеляційний суд зазначає, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що в свою чергу виключає можливість застосовувати інші Закони до правовідносин стосовно суддівської винагороди.
Вказане беззаперечно свідчить про те, що обмеження у спірний період суддівської винагороди ОСОБА_2 розміром, що не перевищує 10 прожиткових мінімумів на підставі ст. 29 Закону №294-ІХ було неправомірним та суперечить положенням ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».
Колегія суддів апеляційного суду критично ставиться до доводів апеляційної скарги про те, що відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, не міг виплачувати позивачу у справі – ОСОБА_2 суддівську винагороду протягом спірного періоду понад виділених для цієї мети бюджетних коштів, оскільки доказів на підтвердження цих обставин та зменшення відповідного фінансування до суду не надано, ані відповідачем, ані третьою особою у справі.
Стосовно посилання третьої особи у справі Державної судової адміністрації України на рішення Ради суддів України суд зазначає, що вказані рішення не є нормативно-правовими актами і, відповідно, не носять обов`язкового характеру.
До того ж, колегія суддів ще раз наголошує апелянту на тому, що питання суддівської винагороди регулюється виключно Законом № 1402-VIII.
З приводу питання щодо належного способу відновлення порушеного права позивача, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 148 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; щодо місцевих судів - територіальні управління Державної судової адміністрації України.
В свою чергу, за визначенням ч.ч. 1, 3 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Державна судова адміністрація є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
Вказані приписи кореспондують з приписами п. 3 Положення про державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019р. №141/0/15-19.
Пунктом 5 вказаного Положення визначено, що основними завданнями ДСА України, є зокрема організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, ВККС України, Національної школи суддів України, тощо.
Територіальні управління державної судової адміністрації України в силу вимог ст. 154 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є територіальними органами ДСА України.
Отже, з наведених норм вище, вбачається, що в даному випадку відповідач - ТУ ДСА в Херсонській області є територіальним органом Державної судової адміністрації України, тобто уособлює в спірних правовідносинах державний орган, на який покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом та забезпечення належних умов діяльності судів, у тому числі щодо виплати суддівської винагороди суддям місцевих судів.
Як було зазначено вище, у межах спірних правовідносин ТУ ДСА в Херсонській області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, а відтак його діяльність у сфері бюджетних відносин регулюється, зокрема, Бюджетним кодексом України.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 22 БК України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Частиною 1 статті 23 БК України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом (ч. 2 ст. 23 БК України).
Апеляційним судом згідно наданої відповідачем довідки №1317/02 від 01.10.2020р. встановлено, що за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р., ТУ ДСА в Херсонській області нараховувало ОСОБА_2 суддівську винагороду у повному обсязі, при цьому виплата нарахованої суддівської винагороди здійснювалась з урахуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020рік» (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 553-ІХ від 30.03.2020р.
Враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у вказаній вище постанові по справі № 340/1916/20 від 30.03.2021р., колегія суддів встановила, що сума невиплаченої суддівської винагороди ОСОБА_2 за вказаний період (з 18.04.2020р. по 28.08.2020р.), відповідно до зазначеної вище довідки Територіального управління ДСА України в Херсонській області склала 126     866,94 грн. (а.с. 13, 157).
Проаналізувавши усе наведене вище, колегія суддів вважає, що саме на відповідача як територіального органу ДСА України, покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом та забезпечення належних умов діяльності судів, у тому числі щодо виплати суддівської винагороди суддям місцевих судів.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить належних і достатніх підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі ТУ ДСА в Херсонській області.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Водночас, враховуючи, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, колегія суддів враховуючи ч.2 ст.9 КАС України, вважає, що в даному випадку необхідно, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, визначити недоотриману суму суддівської винагороди яка підлягає виплаті ОСОБА_2 . 
При цьому, колегією суддів враховано те, що відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, не надав суду доказів на підтвердження зменшення відповідного фінансування.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Щодо питання матеріального забезпечення суддів, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді (частина 7 статті 48 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів»).
Право на отримання вказаної виплати, є майновим правом у розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, а позбавлення цього права є протиправним свавільним, непропорційним втручанням у моє право на мирне володіння майном, становить особистий надмірний тягар, порушує вимоги ст. 1 Протоколу першого до Конвенції.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Як передбачено ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Згідно з ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або ж зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З врахуванням всього викладеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та надано їм юридичну оцінку, проте не вказано конкретної суми недоотриманої ОСОБА_2 у спірному періоді суддівської винагороди, що є підставою для часткової зміни резолютивної частини судового рішення.
До того ж, оскільки ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2021р. було замінено первинного позивача у цій справі ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , яка є спадкоємицею ОСОБА_2 , колегія суддів вважає вказані обставини є також підставою для зміни резолютивної частини судового рішення.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315-317, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області - задовольнити частково.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року – змінити з підстав, викладених у даній постанові.
Абзац третій резолютивної частини рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року по справі № 540/3149/20 викласти у наступній редакції:
«Зобов`язати Територіальне управління Держаної судової адміністрації України в Херсонській області (73003, м. Херсон, вул. Перекопська, 5, код ЄДРПОУ 26283946) виплатити ОСОБА_1 (спадкоємиці ОСОБА_2 - судді Новокаховського міського суду Херсонської області) недоотриману частину суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року включно у розмірі 126     866,94 грн., з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів та днів відпустки».
У іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі № 540/3149/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.   Єщенко О.В.