Номер провадження: 22-ц/813/6356/21 
Номер справи місцевого суду: 947/12469/20
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Заїкіна А.П., Сегеди С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2020 року, постановленого під головуванням судді Пучкової І.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, третя особа поліцейський 1-го взводу 1-го батальйону 1-ої роти УПП в Одеській області Департаменту патрульної поліції Гальчинська Катерина Валеріївна, про стягнення відшкодування моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, третя особа поліцейський 1-го взводу 1-го батальйону 1-ої роти УПП в Одеській області Департаменту патрульної поліції Гальчинська К.В. про стягнення відшкодування моральної шкоди, в якій просив стягнути з Державної казначейської служби України завдану, внаслідок неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП поліцейським 1-го взводу 1-го батальйону 1-ої роти УПП в Одеській області Департаменту патрульної поліції Гальчинською К.В. моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.07.2019 року поліцейським взводу № 1, роти № 1 батальйону патрульної поліції № 1 УПП в Одеській області Гальчинською К.В. було винесено постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 255 грн., яку він оскаржив.
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 21.11.2019 року адміністративний позов позивача до УПП в Одеській області про скасування постанови задоволено. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Позивач вважає, що протиправними діями поліцейського Гальчинської К.В. йому завдано моральну шкоду, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2020 року позов  ОСОБА_1 задоволений.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди  1000 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з рішенням суду, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування та доведення обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що є необґрунтованими твердження позивача про вчинення посадовою особою дій, які начебто призвели до порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 , оскільки позивач не довів та не надав доказів того, що дії чи бездіяльність відповідачів призвела до матеріальних втрат і душевних страждань позивача.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак зазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позов  ОСОБА_1  про стягнення відшкодування моральної шкоди,суд першої інстанції виходив з того, що є доведеними обставини наявності потрясінь, яких позивач зазнав внаслідок неправомірного притягнення його до адміністративної відповідальності, тому позивач в порядку цивільного судочинства був наділений правом звернення до суду за захистом своїх прав і такими діями йому було завдано моральну шкоду.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 15.07.2019 року поліцейським взводу № 1, роти № 1 батальйону патрульної поліції № 1 УПП в Одеській області Гальчинською К.В. було винесено постанову, серії ДП 18 № 579902 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 255 грн.
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21.11. 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського взводу № 1, роти № 1 батальйону патрульної поліції № 1 УПП в Одеській області Гальчинської Катерини Валеріївни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову від 15.07.2019 року, серії ДП 18 № 579902, справу закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 122 КУпАП.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2020 року рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21.11. 2019 року залишено без змін.
Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що він є приватним підприємцем та здійснює діяльність з технічного обслуговування транспортних засобів в м. Кременчуці, Полтавської області. У зв`язку з необхідністю доведення правомірності своїх дій в судовому порядку, йому доводилося неодноразово переривати свою роботу протягом дня, відволікаючись на судовий розгляд його позову, при цьому був вимушений кожного разу надавати пояснення своїм клієнтам, знайомим та друзям щодо підстав судового позову, обставин зупинки та неправомірності дій поліцейського ОСОБА_2 , перебував в стані постійного стресу, у нього погіршився сон, з`явились тривожні відчуття, головний біль.
Крім того, позивач є особою з інвалідністю та має 2 групу інвалідності.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Частиною 2ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів.
Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Пунктом 3Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 вказаної постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Встановлюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд керуватися не лише тими критеріями, які обумовлюють суб`єктивне сприйняття потерпілого (почуття, емоції), але й тими, які характеризують її зовнішній прояв - порушення звичайного для даної людини способу життя.
Судом вірно встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її необґрунтованого збагачення.
З наведених підстав, суд дійшов обґрунтованого висновку, з огляду на обставини справи, що справедливим буде присудження відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн., виходячи з засад розумності та справедливості, у зв`язку з чим визнав, щорозмір відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 грн. є достатнім та співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої йому з боку відповідачів немайнової шкоди. Стягнення у такому розмірі не є надто надмірним, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу.
Доводи апеляційної скарги Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про необґрунтованість твердження позивача про вчинення посадовою особою дій, які начебто призвели до порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 , оскільки позивач не довів та не надав доказів того, що дії чи бездіяльність відповідачів призвела до матеріальних втрат і душевних страждань позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач внаслідок неправомірного притягнення його до адміністративної відповідальності зазнав моральних страждань, у зв`язку з чим позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних втратах внаслідок обмеження його соціальних правах, чим були порушені нормальні життєві зв`язку, оскільки для поновлення своїх прав позивач змушений був докладати додаткових зусиль.
Вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Однак, колегія суддів не може погодитися з висновком суду про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1000 грн., з огляду на таке.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Таким чином, зазначення судом у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкта його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що резолютивна частина судового рішення підлягає зміні в частині зазначення про стягнення коштів не з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, а з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За таких підстав, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам законодавства та підлягає зміні у резолютивній частині.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384, 389ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2020 року – змінити, виклавши резолютивну частину рішення у такій редакції:
«Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.».
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 23 листопада 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ А.П. Заїкін

______________________________________ С.М. Сегеда