Справа № 465/4198/18                                Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М. 
Провадження № 22-ц/811/1888/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В. 
з участю: ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 , 
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2018 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом  ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання за ним права власності на 1/2 квартири. 
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ним та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року. За час перебування у шлюбі ними набуто спільне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3 30 березня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а відповідач відмовляється здійснити справедливий поділ спільного майна подружжя в позасудовому порядку, просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42.88 кв.м. об`єктом права спільної сумісної власності; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42.88 кв.м.
У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до  ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 01 вересня 2012 року між нею та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року. За час перебування у шлюбі ними набуто майно загальною вартістю 1 235 289,92 грн., а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 42.88 кв.м., яка складається з однієї кімнати, вартістю 684 569,92 грн. та автомобіль марки «Pegeout» 2008, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , вартістю 550 720 грн. Зазначає, що квартира придбана на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2017 року та зареєстрована на неї, а автомобіль придбано за договором купівлі-продажу № 94 від 02 червня 2017 року та зареєстровано на  ОСОБА_1 . Вказує, що спірний автомобіль придбано за кредитні кошти, а несплачена частка кредиту на час розірвання шлюбу становила 152 136,40 грн., з яких 60 736,40 грн. було сплачено  ОСОБА_1  за рахунок особистих коштів, а 91 400 грн. сплачено нею, відтак ОСОБА_1  зобов`язаний їй повернути 15331,80 грн., що повинно бути враховано при поділі спільного майна подружжя. Вважає, що спірні однокімнатна квартира та автомобіль є неподільними речами, тому враховуючи, що ОСОБА_1  забезпечений житлом, оскільки є співвласником квартири  АДРЕСА_2 , а вона не має у власності іншого житла, крім спірної квартири, і на її утриманні залишився їхній малолітній син,  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , просить при поділі майна залишити їй спірну квартиру, а автомобіль залишити ОСОБА_1 , оскільки після розірвання шлюбу він ним фактично користується та відповідає за технічний стан автомобіля. Звертає увагу, що за таких обставин доплата з її боку на користь  ОСОБА_1  мала б становити, з врахуванням обставин сплати залишку кредиту після розірвання шлюбу, 51 593,16 грн. З наведених підстав просить визнати за  ОСОБА_3 право особистої власності на квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 42.88 кв.м., житловою площею 16.81 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1052189946101; визнати за  ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Pegeout» 2008, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 ; стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1  грошову компенсацію вартості майна в сумі 51 593,16 грн.      
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2021 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя – відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 , право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею – 42, 88 кв.м., РНОНМ – 1052189946101.
Визнано за ОСОБА_1 , право особистої власності на автомобіль марки «Peugeout» 2008, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер кузова – НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію різниці вартості майна в сумі 51 593,16 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 8 810 грн. судового збору.
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт вважає, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України, за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Зазначає, що припинення права особи на частку у спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників можливе за наявності таких умов: частка в майні є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення права не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Постановляючи рішення про припинення права власності на нерухоме майно з виплатою грошової компенсації, суд повинен пересвідчитися, що по-перше, відповідач згідний на отримання грошової компенсації вартості частки нерухомого майна, на яке припиняється право власності; по-друге, особа, яка заявляє позовну вимогу про сплату грошової компенсації зобов`язана надати належний та допустимий доказ визначення дійсної вартості майна; по-третє, необхідна сума компенсації повинна бути внесена на депозитний рахунок суду, однак, жодна з цих вимог не була дотримана судом першої інстанції при ухваленні рішення. Звертає увагу, що згідно експертних оцінок вартості спірної квартири, така становить 1 115 000,00 грн., а вартість транспортного засобу становить 387 680,00 грн. Наголошує, що ведення спільного побуту та спільний бюджет з ОСОБА_3 вони припинили з лютого 2018 року, а тому ним за особисті кошти сплачено 105 467,20 грн., а ОСОБА_3 на правах поручителя сплатила 91 400 грн. за кредит, відтак сума допустимої грошової компенсації за 1/2 вартості квартири, враховуючи сплачені ОСОБА_3 кошти по кредиту, повинна становити 324 994,40 грн. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити та вирішити питання судових витрат.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи подав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежати від нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. (п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Норма ч. 3 ст. 368 ЦК України також передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 183 ЦК України, дійшов висновку, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 42.88 кв. м та житловою площею 16.81 кв. м та автомобіль марки «Pegeout» 2008, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , є неподільними.
Частиною 2 ст. 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 01.09.2012 року було укладено шлюб, який зареєстровано міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції за № 1984 та видано свідоцтво про шлюб НОМЕР_2 . 
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова 19.04.2018 року. 
Під час шлюбу ОСОБА_3 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.03.2017 року, було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1  загальною площею 42,88 кв. м, житловою площею 16.81 кв.м.
Згідно умов договору купівлі - продажу, дану квартиру було придбано за 684569,92 грн. 
Також під час перебування сторін у шлюбі, відповідно до договору №94 від 02.06.2017 року ОСОБА_1 придбано автомобіль PEUGEOT 2008, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , вартістю 550720 грн із залученням кредитних коштів, про свідчать кредитний договір № 1/3120063 від 09.06.2017 року, позичальником за яким є позивач ОСОБА_1 , а відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 є поручителем згідно договору поруки № Р1/3120064 від 09.06.2017 року.
Позивачка за зустрічним позовом, ОСОБА_3 , в зустрічному позові зазначила, що станом на момент розірвання шлюбу несплачена частина кредиту становила 152 136,40 грн, з яких 60 736.40 грн. сплачена ОСОБА_1 після розірвання шлюбу за рахунок особистих коштів, а 91 400.00 грн. сплачено ОСОБА_3 , як поручителем за рахунок особистих коштів 23.10.2018 року, про що свідчить довідка про поточну інформацію по рахунку за 23.10.2018 року /а.с. 56/. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що фактично шлюбні відносини були припинені з лютого 2018 року, а тому вважає, що ним за рахунок особистих коштів сплачено не 60 736,40 грн, а 105 467,20 грн., однак в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року, яким розірвано шлюб між сторонами, не встановлено часу фактичного припинення шлюбних відносин, а тому такі доводи апелянта колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 забезпечений житлом, є співвласником квартири у АДРЕСА_3 , де і зареєстроване місце його проживання. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував те, що позивач ОСОБА_1 не заперечив зазначених у зустрічному позові обставин, що саме він з часу розірвання шлюбу користується спірним автомобілем, відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 не має у власності іншого житла, окрім спірної квартири, та з нею залишився проживати син сторін , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на Ѕ частку цієї квартири, а щодо придбаного під час перебування у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 автомобіля марки PEUGEOT 2008, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , вартістю 550720 грн., позовних вимог не пред`являв, не включив його в обсяг спільно нажитого в шлюбі майна.
Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а за відповідачем за зустрічним позовом, ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки PEUGEOT 2008, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , оскільки такі були придбані за час перебування у шлюбі, та стягнути на його користь компенсацію різниці вартості майна в розмірі 51593,16 грн.
Вирішуючи спір в частині способу поділу майна подружжя суд першої інстанції вірно керувався нормою ч. 2 ст. 71 СК України, відповідно до якої неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Встановивши обсяг спільно нажитого майна за час перебування сторін у шлюбі, та з урахуванням того, що поділу між подружжям підлягали однокімнатна квартира АДРЕСА_1 та автомобіль марки PEUGEOT 2008, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , які є неподільними, враховуючи користування сторонами цим майном після розірвання шлюбу, відсутності у відповідачки за первісним позовом ОСОБА_3 іншого житла, те, що з нею залишився проживати син сторін, суд прийшов до вірного висновку про те, що позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 слід виділити у власність автомобіль марки PEUGEOT 2008, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , а позивачці за зустрічним позовом ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги в частині щодо незастосування судом положень ч. 4 ст. 71 СК України не заслуговують на увагу, оскільки ця норма підлягає застосуванню при присудженні одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, яке може бути поділено в натурі, і не стосується неподільних речей, щодо способу поділу яких спеціальною нормою є ч. 2 ст. 71 СК України.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Cуду від 13 червня 2018 року, справа №299/2587/15-ц, провадження №61-8926св18, від 24 березня 2021 року, справа №501/2211/18, провадження №61-19084 св 20. 
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. (п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».
При визначенні розміру компенсації за відступлення від рівності часток суд першої інстанції обгрунтовано визначив вартість спірної квартири в розмірі 684569,92 грн. згідно договору купівлі-продажу від 30.03.2017 року, яку позивач зазначив у первісному позові, а відповідачка в зустрічному, а також вартість автомобіля в розмірі 550720 грн відповідно до договору купівлі-продажу від 02.06.2017 року, оскільки сторони не подали суду першої інстанції доказів іншої вартості спірного майна та не клопотали перед судом про призначення відповідних експертиз для визначення вартості зазначеного майна, та не заперечували щодо такої вартості майна.
Апелянтом до апеляційної скарги долучено висновок експерта № 015/21, складений 22 квітня 2021 року за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи по визначенню ринкової вартості спірної квартири станом на 05 квітня 2021 року, та висновок експерта № 288/21, складений 15 квітня 2021 року за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості спірного автомобіля станом на 06.11.2018 року та 05.04.2021 року, на які, як на докази дійсної вартості спірної квартири та автомобіля, покликалися в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_2 . 
Відповідно до частин першої - третьої 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи не вправі приймати докази, які не були подані до суду першої інстанції, без належного обгрунтування виняткових випадків для цього.
Як вбачається із згаданих вище висновків експертів позивач ОСОБА_1 звернувся до експертів із заявами про проведення відповідних експертиз лише 14.04.2021 року та 15.04.2021 року, тобто, уже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 та його представники з клопотаннями про призначення по справі судових експертиз до суду першої інстанції не звертались. 
Отже, апелянтом ОСОБА_1 не доведено об`єктивної неможливості подання до суду першої інстанції висновків експертів щодо вартості спірного майна. 
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для прийняття в якості доказів у справі висновок експерта № 015/21, складений 22 квітня 2021 року за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи по визначенню ринкової вартості спірної квартири станом на 05 квітня 2021 року, та висновок експерта № 288/21, складений 15 квітня 2021 року за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості спірного автомобіля станом на 06.11.2018 року та 05.04.2021 року.
Матеріалами справи також встановлено, що станом на день вирішення справи судом першої інстанції позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_3 не було внесено на депозитний рахунок суду грошової компенсації за відступлення від рівності часток в розмірі 51593,16 грн., зазначені кошти внесені на депозитний рахунок суду 18 квітня 2021 року, про що свідчить платіжне доручення № 1045883 /а.с. 131/, тобто, кошти внесені відповідачкою ОСОБА_3 до подання апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції.
На думку колегії суддів, наявність на депозитному рахунку суду на час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку грошової компенсації, яка підлягає сплаті позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_3 на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 за відступлення від рівності часток при поділі майна, свідчить про те, що права ОСОБА_1 не порушені внаслідок присудження йому автомобіля, вартість якого є нижчою вартості квартири, яка присуджена ОСОБА_3 і за таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування законного по суті рішення з формальних міркувань.
А відтак, вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, з`ясувавши джерело і час його придбання, врахувавши обсяг спільно нажитого сторонами за час спільного проживання майна, з`ясувавши джерело і час його придбання, врахувавши презумпцію рівності часток, а також положення статті 71 СК України, встановивши, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , в якій проживає ОСОБА_3 та автомобіль марки PEUGEOT 2008, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , якою користується позивач ОСОБА_1 і не користується відповідач ОСОБА_3 , є неподільними, дійшов вірного висновку про визнання за ОСОБА_3 , права особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею – 42, 88 кв.м., РНОНМ – 10521899461, визнання за ОСОБА_1 , права особистої власності на автомобіль марки «Peugeout» 2008, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер кузова – НОМЕР_1 та стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію різниці вартості майна в сумі 51 593,16 грн. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
       
ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2021 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк