ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/9177/20                                Головуючий суддя І інстанції Штих Т. В.
Провадження № 33/818/169/21                                Суддя доповідач Шабельніков С.К.

ПО С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
24 листопада 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., при секретарі Вакула Н.С., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Цвікевіч О.А., а також представника потерпілого ОСОБА_2 – адвоката Горлач А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на постанову судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 липня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно  ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП,-

в с т а н о в и в:

Цією постановою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець м. Харкова, -

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.
       Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.
       Постановою встановлено, що 24.06.2020 року о 13.10 год. ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Фіат», д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Клочківська на регульованому перехресті з проїздом Рогатинським, 3 в м. Харкові, при повороті ліворуч, не надав перевагу в русі автомобілю «Кіа», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в зустрічному напрямку прямо, та скоїв з ним зіткнення. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

       Не погодившись з цим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову судді та винести нове рішення, яким накласти визнати його не винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин справи, не надав оцінку відеозапису, який міститься в матеріалах справи. Вважає, що дії іншого учасника ДТП є у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та, на його думку, лише він є винуватцем цієї ДТП.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник потерпілого ОСОБА_2 – адвокат Горлач АК.С. пояснив, що ОСОБА_2 дійсно повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 повідомлений та надав повноваження представляти йому його інтереси та просив розглянути апеляційну скаргу без участі ОСОБА_2 .
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник Цвікевич О.А. не заперечували щодо розгляду апеляційної скарги без участі ОСОБА_2 .
Враховуючи наведене, а також вимоги ст.ст. 269 та 294 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 без участі потерпілого ОСОБА_2 , однак за обов`язковою участю його представника – адвоката Горлача А.С. 

24 листопада 2021 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про призначення комплексної авто технічної експертизи.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник Цвікевич О.А. підтримали це клопотання. 
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник потерпілого заперечував щодо задоволення цього клопотання, погоджуючись із висновком суду першої інстанції та вважали зайвим проведення експертизи, оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей для розгляду цієї справи.
Дослідивши заявлене клопотання, суд апеляційної інстанції вбачає, що переважна більшість питань, які захисник просить поставити на розгляд експертам взагалі мають правовий характер та мають бути вирішені саме судом у нарадчій кімнаті за результатами апеляційного розгляду. При цьому, належить врахувати, що матеріали справи містять достатню кількість відомостей щодо події дорожньо-транспортної пригоди і на час апеляційного розгляду не вбачається необхідності залучення експерта, який володіє спеціальними знаннями, у відповідності до вимог ст. 273 КУпАП, тобто за наслідками поданої апеляційної скарги належить вирішити суто правові питання про винуватість або не винуватість особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Питання, що ставляться апелянтом експерту в заявленому клопотанні взагалі охоплюються апеляційними доводами щодо незгоди з судовим рішенням та межують з вирішенням правових питань щодо винуватості осіб, які належить вирішувати тільки суду. За таких обставин суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для залучення експерта.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення цього клопотання.

       Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_1 та захисника Цвікевича О.А., які просили задовольнити їх апеляційну скаргу в повному обсязі, а також пояснення представника потерпілого – адвоката Горлача А.С., який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав оскаржувану постанову законною та обґрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні. 
Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 щодо порушення ним п.16.6 Правил дорожнього руху України.
Разом з цим належить врахувати, що під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом не наведено переконливих відомостей, які спростовують висновки суду першої інстанції щодо його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме: відомості протоколу про адімінстративне правопорушення, відомості схеми місця ДТП, відомості пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Зокрема, відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення (арк. 2), ОСОБА_1 керував автомобілем на регульованому перехресті, при повороті ліворуч, не надав переваги в русі іншому автомобілю, який рухався в зустрічному напрямку прямо, та скоїв з ним зіткнення. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
З відомостями цього протоколу ОСОБА_3 був ознайомлений, про що свідчить його власноручний підпис у цьому протоколі та особисті письмові пояснення.
Поряд з цим належить взяти до уваги й те, що цей протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що дії цієї службової особи, яка складала цей протокол, в порядку передбаченому КАС України, ОСОБА_1 оскаржувалися, що унеможливлює будь-які посилання про незаконність дій працівників поліції під час складення протоколу.
Поряд з цим, враховуючи відсутність будь-яких скарг на дії працівників поліції під час складення протоколу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані у цьому протоколі відповідають дійсності.
Крім того, відповідно до відомостей відеозапису, який міститься в матеріалах справи (арк. 24) вбачається, що місцем зіткнення автомобілів під керуванням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є перехрестя вул. Клочківської та провул. Рогатинського у м. Харкові. Також вбачається, що безпосереднім місцем зіткнення є смуга руху автомобіля під керуванням ОСОБА_2 , що є зустрічною смугою руху для водія ОСОБА_1 .
Ці відомості об`єктивно узгоджуються з відомостями схеми місця ДТП (арк. 3), яку беззаперечно підписали учасники ДТП, в тому числі ОСОБА_1 , що свідчить про його згоду з відомостями, які були зафіксовані працівником поліції у цій схемі.
Крім того, відповідно до відомостей відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 рухаючись по вул. Клочківсчькій виїхавши на це перехрестя на дозволяючий сигнал світлофору почав здійснювати маневр повороту ліворуч. Також вбачається, що автомобіль під керуванням ОСОБА_2 рухався у зустрічному напрямку на дозволяючий сигнал світлофора.
Відповідно до вимог п. 16.6 ПДР України, повертаючи ліворуч, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, які рухаються у зустрічному напрямку.
Отже, ОСОБА_1 починаючи маневр повороту ліворуч повинен був дати дорогу автомобілю, який рухався назустріч прямо, тобто автомобілю під керуванням ОСОБА_2 . 
Твердження ОСОБА_1 про те, що він виїжджаючи на перехрестя не бачив автомобіля під керуванням ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції розцінює, як обраний спосіб захисту, оскільки з відомостей відеозапису об`єктивно вбачається, що ОСОБА_1 виїхав на перехрестя у той час коли у зустрічному напрямку ОСОБА_2 виїхав на це ж перехрестя.
Ці відомості об`єктивно свідчать про те, що ОСОБА_1 мав реальну можливість бачити автомобіль під керуванням ОСОБА_2 , який рухався на зустріч та повинен був йому дати дорогу.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції ставиться критично до тверджень ОСОБА_1 про те, що він не бачив автомобіль під керуванням ОСОБА_2 , оскільки відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Відповідно до вимог п. 1.5 Правил дорожнього руху України, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
Отже, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем повинен був переконатись у безпечності свого маневру, а лише після того, як у цьому переконається починати виконувати маневр повороту ліворуч.
Аналізуючи відомості відеозапису, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не переконався, що його маневр повороту ліворуч буде безпечним для інших учасників дорожнього руху та почав виконувати маневр, що призвело до зіткнення з іншим автомобілем.
Поряд з цим, відповідно до вимог п. 1.4 ПДР України, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що інші учасники виконують ці Правила.
Тобто, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем не порушуючи вимог ПДР України, здійснюючи маневр проїзду перехрестя на дозволяючий сигнал світлофору розраховував, що інші учасники руху, а саме ОСОБА_1 , також буде виконувати ці Правила та надасть йому перевагу у проїзді цього перехрестя.
       Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення саме ОСОБА_1 п. 16.6 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.
       Поряд з цим, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
       В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави. 
У п. 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.
Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Наведені висновки, що містяться в рішеннях ЄСПЛ – є частиною національного законодавства, а тому апеляційний суд вважає за необхідне їх застосувати при апеляційному перегляді, вбачаючи на наявність таких самих випадків, про які йдеться у вищенаведених рішеннях суду міжнародної юрисдикції.
Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
       Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 16.6 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст. 124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання захисника на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.
Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення комплексної авто технічної експертизи – відмовити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

               

Суддя                                                                С.К. Шабельніков