Постанова
Іменем України                            
                   
04 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 464/3201/18
провадження № 61-11923св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач),  Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи: 
позивач - Львівська міська рада,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: державний реєстратор обласного комунального підприємства Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Бірак Євгеній Васильович, акціонерне товариство «Львівський хімічний завод», Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, 
 
розглянув  у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 15 листопада 2019 року в складі судді Мичка Б. Р.  та постанову Львівського апеляційного суду від 15 червня 2020 року в складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до         ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з договором купівлі-продажу                        від 09 вересня 1997 року акціонерне товариство «Львівський хімічний завод»          (далі - АТ «Львівський хімічний завод») продав, а ОСОБА_4 купив                          гараж-майстерню на АДРЕСА_1 , загальною площею                         163,6 кв. м.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13 березня 2012 року, виданого державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори (далі - Друга львівська ДНК), спадкоємцями майна померлого, а саме гаража - майстерні, загальною площею 166,2 кв. м, є відповідачі в справі: ОСОБА_3 (мати), ОСОБА_1 (донька) та                ОСОБА_2 (донька). Як убачається із заяви ОСОБА_2 від 27 листопада                        2013 року, її батько ОСОБА_4 здійснив добудову до існуючої вищевказаної будівлі в межах орендованої землі.
15 травня 2015 року між Львівською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (орендарі) укладено договір оренди землі, відповідно до якого відповідачам надано в строкове платне користування земельну ділянку на АДРЕСА_1 , для обслуговування споруди - гаража-майстерні. Всупереч умовам укладеного договору, відповідачами самовільно, без згоди Львівської міської ради, як власника земельної ділянки, без дотримання встановленого законом порядку, здійснено на орендованій земельній ділянці добудову до гаража - майстерні. Згідно з інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30 листопада 2017 року № 105694268, самочинно збудовані приміщення площами 1/120,5 кв. м, 8/3,1 кв. м, 9/3,0 кв. м на АДРЕСА_1 , зареєстровані державним реєстратором обласного комунального підприємства Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ОСОБА_5   (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») на праві приватної спільної часткової власності за відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Загальна площа гаража - майстерні після самовільної добудови становить            311,00 кв. м. Таким чином, площа самочинно збудованої споруди становить             147,4 кв. м.
Позивач з урахуванням заяви про зміну предмета позову  просив  скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - гараж-майстерню на АДРЕСА_1 , загальною площею 311 кв. м, здійснену державним реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Біраком Є. В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1173603346101) на 1/4 частку, яка належить ОСОБА_3 (запис про право власності № 19031510), 3/8 частки, яка належить ОСОБА_1 (запис про право власності № 19031567), 3/8 частки, яка належить ОСОБА_2 (запис про право власності № 19031639).
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 15 листопада 2019 року позов задоволено. Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - гараж-майстерню, загальною площею 311 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену державним реєстратором Біраком Є. В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1173603346101), зокрема, на 1/4 частки, яка належить ОСОБА_3 (запис про право власності                   № 19031510), 3/8 частки, яка належить ОСОБА_1 (запис про право власності          № 19031567) та 3/8 частки, яка належить ОСОБА_2 (запис про право власності             № 19031639). Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне нерухоме майно - гараж-майстерня, що знаходиться на АДРЕСА_1 збільшене у своїй площі з 166,2 кв. м до 311,00 кв. м без отримання дозвільної документації, тобто є об`єктом самочинного будівництва. Враховуючи, що на час звернення до державного реєстратора реконструйований об`єкт нерухомого майна, всупереч частини другої статті 331 ЦК України, не був введений в експлуатацію, то державна реєстрація права власності на нього відбулася в порушення вимог чинного законодавства України.  
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 червня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , залишено без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 15 листопада 2019 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо введення в експлуатацію в 2011 році добудови до гаража-майстерні, загальною площею         126,6 кв. м. Суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
08 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 15 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4  частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а також вказує на те, що клопотання представника ОСОБА_2 про долучення до матеріалів справи висновка судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 15 квітня 2019 року № 54, не було розглянуто судом.
Так, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення прийняті на підставі недопустимих доказів заявник вказує на те, що представником Львівської міської ради - Синьовським Б. В., було подано клопотання від 19 серпня 2019 року про долучення до матеріалів справи доказів (на які у подальшому посилався суд першої інстанції), однак на час звернення до суду із таким клопотанням строк дії довіреності Синьовського Б. В. закінчився ще у січні 2019 року, тому прийняті судом докази від сторонньої особи є недопустимими.
Також судом першої інстанції було грубо порушено пункт 1 частини першої статті 248 ЦК України, оскільки до судового процесу, в якості представника Львівської міської ради, допущено Синьовського Б. В. без належних на те документів, оскільки строк дії довіреності, виданої на його ім`я закінчився в січні 2019 року, а інша довіреність в матеріалах справи відсутня. 
Відповідач посилається на те, що не встановивши належним чином фактичних обставин справи, суди дійшли помилкових висновків про те, що на час звернення до державного реєстратора реконструйований об`єкт спірного нерухомого майна, всупереч частини другої    статті 331 ЦК України, не був введений в експлуатацію та здійснена державним реєстратором за відповідачами реєстрація права власності на нерухоме майно - гараж-майстерню загальною площею 311 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є незаконною. 
Також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні навів завідомо неправдиві відомості про те, що під час розгляду справи досліджувалися матеріали інвентаризаційної та реєстраційної справ на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вказане не відповідає дійсності, матеріали інвентаризаційної справи на гараж майстерню, на вимогу суду так і не були надані. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У грудні 2020 року Львівська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судами першої та апеляційної інстанцій, також заявником спотворюються факти дослідження документів у судових засіданнях, що не відповідає дійсності, оскільки судами належним чином досліджена документація по спірному об`єкту. 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що 10 вересня 1997 року між АТ «Львівський хімічний завод» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець продав, а покупець придбав гараж-майстерню, загальною площею                   163,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно зі звітом від 19 серпня 1997 року про експертну оцінку будівлі майстерні-гаража на АДРЕСА_1 , складеним Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки,  проведено огляд об`єкта нерухомості та зазначено його загальну площу 163,6 кв. м.
15 жовтня 1998 року на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу право приватної власності на гараж-майстерню, загальною площею 163,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 
22 червня 2006 року між Львівською міською радою (орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_4 (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до якого останньому в строкове платне користування передано земельну ділянку, площею 0,0463 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 для обслуговування споруди гаража-майстерні, строком на 10 років, зокрема, до                  09 лютого 2016 року. Пунктом 17 зазначеного договору сторони встановили  заборону самовільної забудови земельної ділянки.
20 лютого 2004 року Управлінням архітектури та містобудування Львівської міської ради ОСОБА_4 надано висновок про наявність містобудівельних обмежень щодо користування земельною ділянкою площею 0,0463 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , зокрема, обмеження щодо нового будівництва та реконструкції, при цьому дозволяється капітальний ремонт та реконструкція існуючої споруди з дотриманням нормативних вимог за умови оформлення відповідного дозволу.
Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 06 березня 2012 року за № 33409227, гараж-майстерню, загальною площею   163,6 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 . Опис об`єкта: загальна площа змінилася з                   163,6 кв. м на 166,2 кв. м у зв`язку з демонтажем перегородок та уточненням розмірів. Самовільно долучено приміщення 10/11,5 кв. м та 11/6,7 кв. м. Самовільно здійснено добудову приміщень 1/120,5 кв. м; 8/3,1 кв. м; 9/3,0 кв. м. Загальна площа після самовільної добудови  становить 311,0 кв. м.
Відповідно до технічного паспорта, затвердженого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 05 березня 2012 року, загальна площа гаража - майстерні, розташованого на АДРЕСА_1 , становить 163,6 кв. м. У примітці вказано, що на добудову приміщень 1/120,5, 8/3,1, 9/3,0, приєднання приміщень 10/11,5, 11/6,7 - документи не подані.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що стверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
Спадкоємцями майна ОСОБА_4 , зокрема, гаража-майстерні, розташованого на   АДРЕСА_1 , є його мати ОСОБА_3 , та доньки ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 29 серпня 2016 року, гараж-майстерню, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 166,2 кв. м, 15 березня 2012 року на підставі свідоцтв про право на спадщину від 13 березня 2012 року, посвідчених Другою львівською ДНК, на праві спільної часткової власності зареєстровано за ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини,                             ОСОБА_1 -  3/8 частини, ОСОБА_2  - 3/8 частини. Крім цього, зазначено про наявність самочинно збудованого майна площею 144,8 кв. м, зокрема, самовільно долучено приміщення 10/11,5 кв. м та    11/6,7 кв. м, самовільно здійснено добудову приміщень 1/120,5 кв. м, 8/3,1 кв. м, 9/3,0 кв. м. Загальна площа після самовільної добудови - 311,00 кв. м.
18 грудня 2012 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Управлінням архітектури та містобудування Львівської міської ради надавався аналогічний висновок про наявність містобудівельних обмежень щодо користування земельною ділянкою площею 0,0463 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , зокрема, обмеження щодо нового будівництва та реконструкції - дозволяється капітальний ремонт та реконструкція при умові дотримання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
У подальшому, 15 травня 2015 року між Львівською міською радою (орендодавець) та громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено договір оренди, згідно з яким останнім передано в строкове платне користування земельну ділянку, площею 0,0463 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 для обслуговування споруди гаража - майстерні, строком на 10 років, зокрема, до              20 листопада 2014 року. Пунктом 17 зазначеного договору сторони встановили заборону самовільної забудови земельної ділянки.
09 лютого 2017 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на ім`я ОСОБА_2 видано довідку за            № 2/1586, відповідно до якої станом на 29 грудня 2012 року гараж-майстерня              літ. «Б-1» на АДРЕСА_1 зареєстровано за: ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини, ОСОБА_1 в розмірі 3/8 частини, ОСОБА_2 в розмірі              3/8 частини, на підставі свідоцтв про право на спадщину від 13 березня 2012 року, посвідчених Другою львівською ДНК. Загальна площа гаража- майстерні літ. «Б-1» внаслідок переобмірів змінилася з 166,2 кв. м на 311,00 кв. м.
На підставі вищезазначеної довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 09 лютого 2017 року за № 2/1586 та відповідних свідоцтв про право на спадщину від 13 березня 2012 року, виданих Другою львівською ДНК, 09 лютого 2017 року державним реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Біраком Є. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та зареєстровано гараж-майстерню, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею вже 311,00 кв. м, на праві спільної часткової власності за ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини, ОСОБА_1 в розмірі 3/8 частини, ОСОБА_2 в розмірі 3/8 частини. В додаткових відомостях зазначено: зміна площі з 166,2 кв. м на 311,00 кв. м, згідно вищезазначеної довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 09 лютого 2017 року за № 2/1586.
Згідно письмових пояснень державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»               Бірака Є. В. , він прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на спірний гараж- майстерню, загальною площею 311,00 кв. м за відповідачами, та вніс відповідні зміни про вказаний гараж в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно на підставі довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 09 лютого 2017 року за № 2/1586, згідно якої площа нерухомого майна змінилася у зв`язку з переобмірами, та уточненням площ без самочинного будівництва, реконструкції чи перепланування приміщення.
Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 03 серпня 2018 року         № 17/07-18я, проведеної за заявою генерального директора АТ «Львівський хімічний завод» Бобришова А. М., до гаража-майстерні загальною площею 163,6 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після 10 вересня                       1997 року здійснено прибудову (добудову) приміщень: «розбиральний участок», під літ.1, площею 120,5 кв. м; коридор, під літ.8, площею 3,1 кв. м; санвузол під літ. 9, площею 3,0 кв. м; відпочинкова під літ.10, площею 11,5 кв. м; сауна під літ.11, площею 6,7 кв. м.
Приміщення коридор, під літ. 8, площею 3,1 кв. м; санвузол під літ.9, площею                    3,0 кв. м; відпочинкова під літ.10, площею 11,5 кв. м; сауна під літ.11, площею                 6,7 кв. м. - самовільно прибудовані до зовнішньої стіни гаража - майстерні зі сторони будівлі заводоупраління літ «А-2» загальною площею 1 473,2 кв. м на АДРЕСА_1 та приміщення «розбиральний участок», під літ.1, площею 120,5 кв. м прибудований до зовнішньої стіни гаражу-майстерні зі сторони АДРЕСА_1 .
Прибудовані (добудовані) приміщення до гаража-майстерні, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідають Державним будівельним нормам України по відношенню до будівлі заводоуправління літ. «А-2» загальною площею 1473,2 кв. м на АДРЕСА_1 в частині пункту 1* додатку 3.1 ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень».
27 листопада 2013 року ОСОБА_2 зверталася до Сихівської районної адміністрації з листом, в якому зазначала, що в 2008 році її батько ОСОБА_4 здійснив добудову до існуючої будівлі належного йому приміщення гаража-майстерні, який знаходиться на АДРЕСА_1 , та просила роз`яснити їй порядок узаконення вказаного приміщення.
25 жовтня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області складено акт за № 80с, згідно з яким за результатами перевірки встановлено, що добудову до майстерні на АДРЕСА_1 здійснив ОСОБА_4 у 2008 році, на час перевірки роботи по будівництву не велися.
Згідно з листом департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області від 23 серпня 2018 року за № 3509-18, відсутня інформація щодо видачі/реєстрації документів дозвільного та декларативного характеру про прийняття в експлуатацію приміщень громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
Нежитлові приміщення гаража-майстерні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею після самовільної добудови               311,00 кв. м, розміщені на земельній ділянці, яка належить Львівській міській раді та віднесена до земель комунальної власності.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1  , 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)  передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої та другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій  статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. 
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, що є необхідним для підтвердження права власності, і самостійного значення для виникнення права власності немає, оскільки визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
У пункті 55 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. 
Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанову Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі № 947/22831/19, провадження                     №  61-9616св20).
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності.
Верховний Суд України у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 сформулював правову позицію, згідно з якою у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Ураховуючи наведене, належним чином встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення заявлених Львівської міської радою позовних вимог, з огляду на те, що спірне нерухоме майно - гараж-майстерня, що знаходиться на АДРЕСА_1 збільшене у своїй площі з 166,2 кв. м. до 311,00 кв. м без отримання дозвільної документації, тобто є об`єктом самочинного будівництва, а тому державний реєстратор не мав правових підстав здійснювати реєстрацію права власності на нього.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо прийняття оскаржуваних судових рішень на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України), оскільки судом було прийнято докази від сторонньої особи, яка не мала довіреності на час подання таких доказів, суд касаційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
З матеріалів справи убачається, що представником Львівської міської ради Синьовським Б. В. 19 серпня 2019 року подано до суду першої інстанції клопотання про долучення до матеріалів справи відомостей з реєстру права власності на нерухоме майно. В той же час, у касаційній скарзі заявник зазначає, що така особа не мала права подавати зазначені докази, з підстав відсутності в неї довіреності, і як наслідок, вважає такі докази недопустимими.
Частиною четвертою статті 217 ЦПК України передбачено, що головуючий встановлює особи тих, хто бере участь у судовому засіданні, а також перевіряє повноваження представників.
Відповідно до частини першої статті 249 ЦПК України учасники справи мають право ознайомитися із технічним записом судового засідання, протоколом судового засідання та протягом п`яти днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду письмові зауваження щодо неповноти або неправильності їх запису.
З матеріалів справи вбачається, що протоколи судових засідань від: 09 квітня                 2019 року, 20 травня 2019 року, 19 липня 2019 року, 18 жовтня 2019 року та ін. містять відомості щодо участі у справі представника позивача Синьовського Б. В., також матеріали справи містять довіреності Львівської міської ради видані,                 Синьовському Б. В. 18 січня 2018 року та 20 січня 2020 року, видані строком на 1 рік.
З урахуванням того, що повноваження представника міської ради перевірялися судом, що вбачається з протоколів судових засідань, та зазначений представник був безперешкодно допущений до участі у справі, а відповідач у передбаченому законом порядку не заявляв своїх зауважень щодо неповноти або неправильності протоколу судового засідання запису, тому безпідставними є посилання заявника у касаційній скарзі на те, що докази, подані представником міської ради є недопустимими, оскільки вони подані сторонньою особою.
Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що під час розгляду справи судом першої інстанції порушено пункт 1 частини першої статті 248 ЦК України, зокрема, до судового процесу, в якості представника Львівської міської ради було допущено Синьовського Б. В. без належних на те документів, оскільки строк дії довіреності, виданої на його ім`я закінчився в січні 2019 року, а інша довіреність в матеріалах справи відсутня, оскільки на момент звернення позивача до суду з зазначеним позовом, довіреність, видана на ім`я Синьовського Б. В. була чинною, представник Львівської міської ради у поданому до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу підтвердив, що зазначена в довіреності особа є належним представником позивача та на підтвердження цього надав копію відповідної довіреності від 20 січня 2020 року. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги про недослідження судами доказів, зокрема, висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 15 квітня             2019 року № 54, наданого представником ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , під час розгляду справи в суді першої інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 19 липня 2019 року відмовлено у прийнятті вказаного доказу з тих підстав, що він поданий поза межами встановленого законом строку та заявником не обґрунтовано неможливість його подання раніше.
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованими.
Посилання заявника на неналежне встановлення фактичних обставин справи, не заслуговують на увагу, оскільки вказані доводи по своїй суті зводяться до переоцінки доказів. Проте встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в їх оцінку.
Доводи касаційної скарги про безпідставне посилання суду першої інстанції на дослідження ним матеріалів інвентаризаційної та реєстраційної справ на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на те, що   останні на вимогу суду так і не були надані, не заслуговують на увагу, оскільки у суду касаційної інстанції відсутні підстави вважати зазначені обставини такими, що не відповідають дійсності.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та  апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 15 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Ігнатенко
 
С. О. Карпенко
 
В. А. Стрільчук