справа № 757/61314/18-ц                                    головуючий у суді І інстанції Литвинова І.В.
провадження № 22-ц/824/10226/2021    суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року                                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційноюскаргою ОСОБА_1  на рішення Печерського районного суду м. Києва 05 березня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРІТІКО», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_1 ,про звернення стягнення на предмет іпотеки, та за позовом третьої особи ОСОБА_1 до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення права, та позовом третьої особи Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «БРІТІКО»,про визнання права, скасування рішення, відновлення записів та звернення на предмет іпотеки,-
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» (далі - ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент») звернулося до суду із позовом до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDOLimited), ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позов мотивовано тим, що відповідачі є майновими поручителями за належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «БРІТІКО» (далі - ТОВ «БРІТІКО») своїх зобов`язань за договором поворотної процентної позики від 03 квітня 2017 року № 30/17, укладеного між ТОВ «БРІТІКО» та ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент».
За умовами договору іпотеки від 10 липня 2018 року ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» виступає іпотекодержателем такого майна: земельної ділянки (кадастровий номер: 8000000000:82:130:0060) площею 0,0410 га, за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:82:130:0060), площею 0,0410 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_2 .
Посилаючись на те, що ТОВ «БРІТІКО» належним чином не виконало свої зобов`язання, внаслідок чого розмір заборгованості за договором поворотної процентної позики з урахуванням нарахованих відсотків та штрафу становить
4 376 914,22 грн, ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» просило звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 10 липня 2018 року на вищевказані земельні ділянки з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації 3 731 336,82 грн.шляхом продажу іпотекодержателем предмету іпотеки.
У подальшому ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» подало заяву про уточнення позовних вимог, а саме способу виконання з продажу предмета іпотеки від імені іпотекодержателя на реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з ціною предмета іпотеки, що буде визначена при примусовому виконанні рішення суду на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року
ОСОБА_1 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
В свою чергу, 26 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Компанії «Аджіндо Лімітед», ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, яке існувало до порушення права.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на підставі договору дарування жилого будинку від 29 квітня 2003 року на праві власності належать житловий будинок і земельна ділянка площею 0,0820 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер 8000000000:82:130:0010) на АДРЕСА_1 .
У забезпечення своїх кредитних зобов`язань він передав зазначені житловий будинок та земельну ділянку в іпотеку Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») за іпотечним договором від 18 жовтня 2008 року № 02-10/3541.
25 вересня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк», набувши право власності на підставі рішення суду на предмет іпотеки, відчужив земельну ділянку ТОВ «БРІТІКО» за договором купівлі-продажу від 10 квітня 2017 року.
Зазначав, що відчуження нерухомого майна відбулося в період дії ухвали суду касаційної інстанції від 03 квітня 2017 року, якою зупинено виконання заочного рішення Печерського районного суду від 31 липня 2013 року про звернення стягнення на спірне нерухоме майно шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на таке майно.
У подальшому постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року заочне рішення від 31 липня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до нього ( ОСОБА_1 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.
Вказував, що з інформаційної довідки з Державного реєстру нерухомого майна йому стало відомо, що 19 липня 2018 року приватним нотаріусом посвідчено договір про поділ майна в натурі, згідно з умовами якого між ОСОБА_2 та Компанією «Аджіндо Лімітед» поділено земельну ділянку загальною площею 0,0820 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 8000000000:82:130:0010 на АДРЕСА_1 . Тобто спірна земельна ділянка перебуває у спільній власності по 1/2 частці у Компанії «Аджіндо Лімітед» та ОСОБА_2 .
Крім того, відповідно до інформаційної довідки від 19 вересня 2018 року дана земельна ділянка перебуває у користуванні (для забудови) у ОСОБА_3 та в іпотеці у ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент», а право власності на будинок в Реєстрі вже не обліковується.
Вважав, що оскільки майно з його власності вибуло на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, то таке майно вибуло з його володіння всупереч його волі.У зв`язку з наведеним втрачають юридичну силу і подальші правочини, а тому майно повинно бути повернуто власнику та звільнено від обтяжень.
ОСОБА_1 просив витребувати у Компанії «Аджіндо» та ОСОБА_2 у його власність земельну ділянку загальною площею 0,0820 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 8000000000:82:130:0010 на АДРЕСА_1 , яка була поділена на дві земельні ділянки по 0,0410 га з присвоєнням кадастрових номерів: 8000000000:82:130:0060 та 8000000000:82:130:0060; відновити становище, яке існувало до порушення щодо даної земельної ділянки, шляхом визнання недійсним договору про поділ майна в натурі від 19 липня 2018 року та скасування державної реєстрації прав власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 грудня 2018 року щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:82:130:0060 та 8000000000:82:130:0060.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з позовом ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент».
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року залучено ПАТ «Укрсоцбанк» до участі у справі в якості третьої особи.
У червні 2019 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», звернулося до суду з позовом до Компанії «Аджіндо Лімітед», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило визнати за АТ «Укрсоцбанк» право іпотекодержателя за іпотечним договором від 18 жовтня 2007 року № 02-10/3541; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію зміни (вилучення) обтяжень - заборони на нерухоме майно та рішення реєстратора про державну реєстрацію зміни (вилучення обтяження) іпотеки; відновити записи шляхом перенесення до спеціальних розділів новоствореного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: про обтяження земельної ділянки, площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер обтяження: 5863821, тип обтяження: заборона на нерухоме майно, зареєстровано 18 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Кравченко І. В.) та про іпотеку нерухомого майна - земельної ділянки, площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер обтяження: 6089262, тип обтяження: іпотека, зареєстровано 23 листопада 2007 року приватним нотаріусом Кравченко І. В.); у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Альфа-Банк» у загальній сумі 329 324,88 євро звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18 жовтня 2007 року № 02-10/3541, а саме: земельну ділянку площею 0,0820 га, кадастровий номер 8000000000:82:130:0010 на АДРЕСА_1 , яка була поділена на дві земельні ділянки по 0,0410 га з присвоєнням кадастрових номерів: 8000000000:82:130:0060 та 8000000000:82:130:0060 шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижчою за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року замінено АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк».
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року позов ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» задоволено. 
У рахунок погашення заборгованості ТОВ «БРІТІКО» звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 10 липня 2018 року зі змінами і доповненнями від 12 липня 2018 року та від 04 грудня 2018 року на підставі статті 39 Закону України «Про іпотеку», а саме: на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:82:130:0060) площею 0,0410 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить компанії «Аджіндо Лімітед» на підставі договору про поділ майна у натурі від 19 липня 2018 року за реєстровим № 1367, та на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:82:130:0061) площею0,0410 га за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору про поділ майна у натурі від 19 липня 2018 року за реєстровим № 1367, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за ціною, що буде визначена при примусовому виконанні рішення на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited) та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» судові витрати, що складаються з судового збору, по 55 970, 055 грн.з кожного. 
Позов третьої особи ОСОБА_1 , що заявляє самостійні вимоги, до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення права залишено без задоволення. 
Позов третьої особи Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з самостійними вимогами на предмет спору до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «БРІТІКО» про визнання права, скасування рішення, відновлення записів та звернення на предмет іпотеки залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог первісного позову та відмови в задоволенні позову  ОСОБА_1 , останній подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом взято до уваги, що Банк відчужив предмет іпотеки всупереч ухвали від 03.04.2017, якою було зупинено виконання заочного рішення Печерського районного суду м. Києва. Дії відповідачів ТОВ «Брітіко» та ОСОБА_5 за позовом ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент», в тому числі розподіл належної  ОСОБА_1 земельної ділянки були спрямовані на унеможливлення витребування останньої її фактичним власником. Таким чином, на думку скаржника, відчуження земельної ділянки відбулося поза волею та без відома ОСОБА_1 . Вважав, що віндикаційний позов є належним способом захисту порушених прав, а висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для витребування майна із чужого незаконного володіння, через те, що спірна земельна ділянка була поділена на дві нові є помилковим, оскільки новоутворені земельні ділянки розташовані в межах земельної ділянки що належала  ОСОБА_1 .. Зазначив, що висновки суду про те, що задоволення віндикаційного позову становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном спрямовані на захист прав відповідачів Компанії «АДЖІНДО ЛІМІТЕД» та ОСОБА_2 , хоча останні не заперечували проти заявлених позовних вимог ОСОБА_1 . Більш того, оскаржуваним рішенням покладено надмірний тягар на ОСОБА_1 , що становитиме непропорційне втручання у його право на мирне володіння майном. Вважав, що посилання суду першої інстанції на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №522/14454/15-ц є помилковим, оскільки предмети спору у справі, що переглядалася Верховним Судом, та у даній не є тотожними. В порушення вимог процесуального законодавства, судом першої інстанції, на стадії розгляду справи по суті, до матеріалів справи було долучено заяву про уточнення способу виконання позову, подану ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент», та заяву про уточнення позовних вимог, подану АТ «Альфа-Банк». За наведених обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 05.03.2020 в частині задоволених позовних вимог ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» та в частині відмовлених позовних вимог  ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент», а позов  ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Не погоджуючись з рішенням суду АТ «Альфа-Банк», також, подало апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги зазначало, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 , проте, обґрунтовуючи рішення, застосував висновки Верховного Суду, які не підлягали застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки вони не є тотожними, зокрема за суб`єктним складом та різними обставинами справи. Вважав, що за таких обставин мотивувальна частина оскаржуваного рішення підлягає зміні судом апеляційної інстанції. 
Вказав, що заявлені ОСОБА_1 вимоги про визнання недійсним договору про поділ земельної ділянки та про скасування державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо новоутворених земельних ділянок не є ефективними та належними способами захисту порушених прав, оскільки вони заявлені разом з вимогою про витребування первинної земельної ділянки. Зазначив, що рішення суду про витребування нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, тобто на те майно, яке як об`єкт цивільних прав є зареєстрованим на час витребування, а не те яким воно було до поділу. З огляду на те, що, витребовувана  ОСОБА_1 земельна ділянка як об`єкт цивільних прав припинила своє існування в результаті її поділу на дві інші земельні ділянки, вимога про витребування яких  ОСОБА_1 не заявлялась, скаржник вважає, що це також є підставою для зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення за позовом  ОСОБА_1 .. Як на підставу зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції щодо позову  ОСОБА_1 , посилався на недобросовісну поведінку  ОСОБА_1 . Вважав, що належним способом захисту прав ОСОБА_1 є поворот виконання заочного рішення у справі №757/14247/13-ц, однак боржник, з огляду на наявність записів про обтяження арештом усього нерухомого майна, подав окремий позов, що свідчить про його намір не допустити обтяження іпотечного майна та унеможливити звернення стягнення на таке майно.  Щодо відмови у задоволенні позову Банку, вказував, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з огляду на реалізацію предмета іпотеки Банком в силу ст. 17 Закону України «Про іпотеку» остання припинилась та може бути відновлена лише за умови відновлення права власності  ОСОБА_1 .. Вважав, що такі висновки не відповідають фактичним обставинам справи, та зроблені судом з неправильним застосуванням норм матеріального права. На думку скаржника, припинення іпотеки з підстави реалізації предмета іпотеки можливе виключно тоді, коли така реалізація здійснюється відповідно до Закону України «Про іпотеку», в той час як Банк за договором купівлі-продажу реалізував таке майно як своє власне на підставі заочного рішення суду, як правовстановлюючого документа. При цьому, жодної з підстав, визначених ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», для припинення іпотеки немає, оскільки основне зобов`язання  ОСОБА_1 перед банком не виконано, строк дії іпотеки не закінчився, іпотека недійсною не визнавалася. Враховуючи наявність преюдиції щодо факту невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, скаржник вважав, що суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк», оскільки із скасуванням заочного рішення, саме процедура звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є ефективним та реальним способом захисту прав Банку як кредитора ОСОБА_1 .. За наведених обставин просив змінити мотивувальну частину рішення Печерського районного суду м. Києва від 05.03.2020 в частині підстав відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , змінивши на підстави, вказані в апеляційній скарзі, а резолютивну частину рішення щодо позову ОСОБА_1 залишити без змін. Скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог АТ "Альфа-Банк" та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.
Постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства "Альфа-Банк" залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволеночастково. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDOLimited), ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРІТІКО», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, скасовано. Провадження у справі № 757/61314/18-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDOLimited), ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРІТІКО», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки закрито. Повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.
Постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення права, скасовано. Передано справу № 757/61314/18-ц у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDOLimited), ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення права, на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів  апеляційної інстанції переглядає справу  в межах позовних вимог ОСОБА_1 до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення права, які передані на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В судовому засіданні  представник  ОСОБА_1 , адвокат  - Цвєтков  Г.О. просив задовольнити його апеляційну скаргу. 
 
Представник відповідачів, Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited) та ОСОБА_2 , адвокат  - Ворушило І.О. в судовому засіданні просив  апеляційну  скаргу  ОСОБА_1   залишити без задоволення. 
 
Представник третьої особи АТ «Альфа-Банк», адвокат  - Самокиша В.Ю., в судовому засіданні просила  апеляційну  скаргу  ОСОБА_1   залишити без задоволення, рішення суду в частині витребування земельної ділянки скасувати і позов в цій частині залишити без розгляду, посилаючись на зловживання позивачем процесуальними правами. 
 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Вислухавши пояснення учасників справи, що з`явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та предмету нового апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу  ОСОБА_1   задовольнити, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що  витребування земельної ділянки на його користь може становити втручання в мирне володіння добросовісними набувачами таким майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Оцінюючи вказані висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.
 
Так, судом встановлено, щовідповідно до умов договору дарування житлового будинку від 29 квітня 2003 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
05 березня 2004 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0820 га на АДРЕСА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 25 вересня 2003 року № 24/898.
 
18 жовтня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/4439, за умовами якого ОСОБА_1 надано грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Кредит надано окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 624 000,00 євро зі сплатою 11,5 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 17 жовтня 2022 року включно.
 
Того ж дня, 18 жовтня 2007 року, між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 02-10/3541, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме:
1) житловий будинок з надвірними спорудами, що складається з житлового будинку, позначеного на плані літерою «А», загальною площею 75,30 кв. м, житловою площею 33,00 кв. м, сараю-гаражу, що позначена на плані літерою «Б», сараю, що позначена на плані літерою «В», вбиральні, що позначена на плані літерою «Г», вбиральні, що позначена на плані літерою «Д», споруджень, що позначені на плані № 1-5, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 29 квітня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 5-2274, реєстраційний напис від 07 травня 2003 року за реєстровим номером 12044;
2) земельну ділянку загальною площею 0,0820 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 8000000000:82:130:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії КВ № 149923, виданого Київським міським головою 05 березня 2014 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02-7-00292.
08 грудня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 18 жовтня 2007 року
№ 10-29/4439, якою зменшено максимальний ліміт заборгованості до
578 929,00 євро з наступним зниженням максимального ліміту заборгованості, починаючи з 10 липня 2009 року кожного 10 числа місяця ліміт заборгованості зменшується на 3 618,00 євро.
29 травня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору кредиту від 18 жовтня 2007 року
№ 10-29/4439, яким змінено порядок погашення процентів, а саме: «сплата процентів, що були нараховані та прострочені за користування кредитними коштами в період з 01.10.2008 по 31.05.2009 у розмірі 46 306,69 євро, здійснюється в термін до 10.08.2009  включно».
22 червня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду про внесення змін до кредитного договору від 18 жовтня
2007 року № 10-29/4439, якою скасовано дію попередньої додаткової угоди від
29 травня 2009 року.
24 червня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 3 про внесення змін до кредитного договору від 18 жовтня
2007 року № 10-29/4439, якою збільшено кредитний ліміт до 631 568,27 євро, встановлено кінцевий термін погашення заборгованості до 17 жовтня 2027 року та змінено графік погашення кредитної заборгованості.
24 червня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору від 18. жовтня 2007 року
№ 02-10/3541 за реєстровим № 4889, яким встановлено кредитний ліміт у розмірі 631 568,27 євро, встановлено кінцевий термін погашення заборгованості до 17 жовтня 2027 та змінено графік погашення кредитної заборгованості.
04 квітня 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк», яке є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк», направило вимогу ОСОБА_1 , в якій зазначило про необхідність не пізніше 30 днів з дня отримання даного повідомлення виконати порушене зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 18 жовтня 2007 року № 10-29/4439 щодо сплати грошових коштів у сумі 968 949,25 євро або передати у власність ПАТ «Укрсоцбанк» предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Того ж дня, 04 квітня 2013 року, ПАТ «Укрсоцбанк» направило вимогу
ОСОБА_1 , в якій вимагало не пізніше 30 днів з дня отримання даного повідомлення виконати порушене зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 16 серпня 2007 року № 10-29/4028 щодо сплати грошових коштів у сумі 2 466 814,00 доларів США або передати у власність ПАТ «Укрсоцбанк» предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до даних із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 березня 2014 року, індексний номер 18876075, земельна ділянка площею 0,082 за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 8000000000:82:130:0010 належить ПАТ «Укрсоцбанк» на праві приватної власності на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року у справі № 757/14247/13-ц.
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 липня
2013 року у справі № 757/14247/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року, позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. У рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 18 жовтня 2007 року у розмірі
9 617 000,00 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що складається з: житлового будинку, позначеного на плані літ. «А», загальною площею 75,3 кв. м, житловою площею 33 кв. м, сараю-гаражу, що позначений на плані літ. «Б», сараю, що позначений на плані літ. «В», вбиральні, що позначені на плані літ. «Г», вбиральні, що позначені на плані літ. «Д», споруджень, що позначені на плані № 1-5, та земельну ділянку загальною площею 0,0820 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані по АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 757/14247/13-ц заяву ОСОБА_1 , який діє через представника ОСОБА_9 , задоволено. Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
від 27 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.
03 квітня 2017 року між ТОВ «БРІТІКО» та ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» укладено договір процентної поворотної позики № 30/17, за умовами якого ТОВ «БРІТІКО» отримало процентну поворотну позику у розмірі 16 968 000,00 грн зі строком повернення до 03 квітня 2018 року.
10 квітня 2017 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «БРІТІКО» укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 674, та підписано акт прийому-передачі, за яким ТОВ «БРІТІКО» придбало земельну ділянку, площею
0,082 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 8000000000:82:130:0010, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 1.4 даного договору відчужувана земельна ділянка належала ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року у справі № 757/14247/13-ц. Державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Сохнич К. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 34713476, яким проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на земельну ділянку з реєстраційним номером 311457080000, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:82:130:0010, за ТОВ «БРІТІКО».
Додатковим договором від 02 квітня 2018 року до договору процентної поворотної позики від 03 квітня 2017 року № 30/17 внесено зміни, зокрема строк повернення продовжено до 01 серпня 2018 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за договором процентної поворотної позики від 03 квітня 2017 року № 30/17 між ТОВ «БРІТІКО» та ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» 10 липня 2018 року укладено договір іпотеки, за яким ТОВ «БРІТІКО» передало в іпотеку земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:82:130:0010 з оцінкою в 7 462 673,63 грн.
Відповідно до договору № 16/02-18/2 про надання земельної ділянки в користування для забудови (суперфіцій) від 16 лютого 2018 року та акту приймання-передачі ТОВ «БРІТІКО» передало ОСОБА_3 в суперфіцій земельну ділянку площею 0,0820 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 8000000000:82:130:0010, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 31 грудня 2019 року.
27 лютого 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Нациною М. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №39901136, яким проведено державну реєстрацію іншого речового права, права забудови земельної ділянки (суперфіцій) на земельну ділянку з реєстраційним номером 311457080000, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:82:130:0010 за ОСОБА_3 
12 липня 2018 року ТОВ «БРІТІКО» продало вищезазначену земельну ділянку в рівних частках по Ѕ Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та фізичній особі ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу.
Того ж дня, 12 липня 2018 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Сохнич К. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42034995, яким проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, розмір частки 1/2 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:82:130:0010, за ОСОБА_2 ..
Також, 12 липня 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Сохнич К. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42035209, яким проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, розмір частки 1/2 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:82:130:0010, за компанією «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED).
Відповідно до договору поруки від 12 липня 2018 року № 12/07-18, укладеного між ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» і Компанією «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_2 останні субсидіарно поручилися за виконання ТОВ «БРІТІКО» зобов`язань за договором процентної поворотної позики від 03 квітня 2017 року №30/17.
12 липня 2018 року компанія «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_2 (далі - іпотекодавці) передали в іпотеку ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» (далі - іпотекодержатель) належну їм на праві спільної часткової власності земельну ділянку площею 0,0820 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:82:130:0010 за договором про внесення змін до договору іпотеки від 10 липня 2018 року.
Заявою від 19 липня 2018 року, зареєстрованою у реєстрі за № 1365 ТОВ, «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» надало згоду Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_2 , як іпотекодавцям, на поділ у натурі предмету іпотеки.
Відповідно до договору про поділ майна в натурі від 19 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та Компанією «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED), останні розподілили належну їм на праві власності по Ѕ частці кожному земельну ділянку площею 0,082 га, з кадастровим номером 8000000000:82:130:0010 по 0,410 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_2 та Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED), згідно з планом поділу земельної ділянки.
За договором від 04 грудня 2018 року про внесення змін до договору іпотеки від 10 липня 2018 року іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю належні їм на праві власності земельні ділянки по 0,410 га із оцінкою в 7 462 673,63 грн. (по 3 731 336,82 грн. кожна).
06 серпня 2018 року ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» звернулося до ТОВ «БРІТІКО» з вимогою про усунення порушень № 06/08-18 щодо виконання зобов`язань за договором процентної поворотної позики від 03 квітня 2017 року № 30/17.
Відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01 квітня 2017 року до 06 серпня 2018 року між ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» та ТОВ «БРІТІКО» за договором від 03 квітня 2017 року № 30/17 заборгованість ТОВ «БРІТІКО» складала 9 490 883,42 грн.та відсотки у розмірі 122 883,22 грн.
02 листопада 2018 року ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» звернулося до ОСОБА_2 та Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED), як майнових поручителів, з вимогою про усунення порушень № 02/11-18/1 та № 02/11-18/2 щодо виконання зобов`язань за договором процентної поворотної позики від 03 квітня 2017 року № 30/17, вказавши що ТОВ «БРІТІКО» сплатило грошові кошти в сумі 7 462 000,00 грн; вимагало повернути 1 906 000,00 грн та нараховані відсотки у сумі 122 883,42 грн, а також штраф у розмірі 2 342 000,000 грн.
Листом від 19 листопада 2018 року Компанія «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED) повідомила про неможливість сплатити боргу ТОВ «БРІТІКО», але водночас визнала зобов`язання за договором поруки від 12 липня 2018 року
№ 12/07-18 та право ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» звернути стягнення на майно за договором іпотеки від 10 липня 2018 року зі змінами від 12 липня 2018 року.
Оцінюючи доводи викладені в апеляційній скарзі, беручи до уваги мотиви, зазначені у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року, колегія суддів дійшла наступнихвисновків.
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).
 
Згідно частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 206/6702/17 зазначено, що «Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). 
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло  з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
 
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі
№ 6-54цс17). 
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2110/15-ц та № 522/2201/15-ц (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18 відповідно). Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12). 
 
Крім того, у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відповідно, суди в оцінці обставин справи зобов`язані керуватися тим, що для визначення факту вибуття майна необхідно застосовувати наведений правовий висновок. З урахуванням цього, позивач має розглядатися такою особою, яка втратила володіння своїм майном з моменту державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку за відповідачами у передбачений законодавством спосіб.
 
 Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, усіх договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18).».
 
У пунктах 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня
2018 року у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) вказано, що: «Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у наданих заявником копіях постанов Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 та від 24 червня
2015 року у справі № 6-535цс15. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком Верховного Суду України погоджується.».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 645/747/16-ц (провадження № 61-5240св19) зазначено, що: «Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. При цьому набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння. За змістом частини 5статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем. Законодавчі обмеження матеріально-правових спорів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, якщо такий є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відтак вимога про визнання добросовісним набувачем та залишення майна у власності не підлягає задоволенню, оскільки не може вважатися ефективним способом захисту та не має наслідком відновлення порушеного права. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна (пункти 23, 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).
 
Отже, врахувавши та проаналізувавши всі зазначені вище норми права, колегія суддів дійшла висновку, що у справі, що переглядається, при вирішенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції не врахував цих положень та залишив поза увагою те, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, тому зробив помилковий висновок щодо неможливості витребування спірного майна за встановлених обставин.
 
Крім того, під час нового апеляційного розгляду справи колегією суддів встановлено, що відповідачі компанія «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited) та ОСОБА_2 набули спірне майно за відплатним договором купівлі-продажу укладеним 12 липня 2018 року між ними та ТОВ «БРІТІКО». Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження недобросовісності відповідачів, як набувачів спірного майна матеріали справи не містять.
 
При цьому, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що недобросовісність відповідачів є наслідком недобросовісності банку, який відчужив предмет іпотеки всупереч ухвалі ВССУ від 03 квітня 2017, якою було зупинено виконання заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року, оскільки зупинення судового рішення стосувалося лише переходу права власності від ОСОБА_1 до банку, яке на той час вже було виконане в повному обсязі і право власності було зареєстроване за банком ще 12 березня 2014 року, а отже, жодних правових наслідків ухвала ВССУ від 03 квітня 2017 року не мала. Натомість, будь яких арештів та заборон щодо самого майна на його відчуження станом на дату укладення договору купівлі-продажу між банком та ТОВ «БРІТІКО» не існувало, а дія ухвали ВССУ від 03 квітня 2017 року,  саме на укладення договору купівлі-продажу не розповсюджувалася, оскільки не є в розумінні вимог ЦПК України накладенням арешту чи заборони щодо нерухомого майна.
 
Також, не приймає до уваги апеляційний суд і доводи апелянта щодо недобросовісності ТОВ «БРІТІКО» під час укладення договору купівлі-продажу від 10 квітня 2017 року, так як вказаний договір було укладено на підставі рішення суду, яке не набрало законної сили, оскільки станом на 10 квітня 2017 року судове рішення було чинним, а зупинення виконання рішення не скасовує його чинність. Крім того, воно було виконане у повному обсязі ще 12 березня 2014 року і лише вподальшому 31.07.2017 року, вже після його виконання та укладення договору-купівлі продажу, його дію було припинено, шляхом скасування. При цьому, ТОВ «БРІТІКО» не було стороною у тій справі, а отже твердження апелянта про обізнаність та усвідомлення можливих ризиків ТОВ «БРІТІКО», як стороною договору є припущенням, що не підтверджується належними та допустимими доказами.  
 
При цьому, апеляційний суд бере до уваги висновки  Верховного суду викладені у постанові № 761/17142/15-ц від 12 лютого 2020 року, відповідно до яких набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.
 
Отже, з`ясувавши обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо добросовісності відповідачів компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited) та ОСОБА_2 як набувачів спірного майна, оскільки як на час укладення договору купівлі-продажу між банком та ТОВ «БРІТІКО», так і на час укладення договору купівлі- продажу між ТОВ «БРІТІКО» та компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDOLimited) і ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності саме за відчужувачем, у цьому реєстрі не було жодного запису про судовий спір відносно цього майна і не існувало жодних обтяжень щодо спірного майна, а договори укладені сторонами договору відповідають усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що вони вчинені при відсутності у продавця права на відчуження, що, як обставина, з`ясувалося вже після їх укладення, внаслідок скасування судового рішення.
 
Поряд з цим, аналізуючи інші висновки суду першої інстанції в цій частині колегія суддів звертає увагу на наступне.
 
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що витребування земельної ділянки на його користь може становити втручання в мирне володіння добросовісними набувачами таким майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а задоволення позову матиме наслідком порушення справедливого балансу та  покладення на відповідачів надмірного індивідуального тягара. При цьому, суд першої інстанції в своєму рішенні не зазначив в чому ж саме полягає порушення справедливого балансу між сторонами та який надмірний тягар виникне у відповідачів, не досліджував цих питань, тому на думку колегії суддів, зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні  позовних вимог з цих підстав. 
 
У постанові № 367/2022/15-ц від 29.05.2019 року Велика палата Верховного суду зробила висновок, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
1. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.
2. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
3. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
4. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
 Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України помилковими є висновки суду щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
Крім того, Велика палата зазначає, що зважаючи на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України, у цій справі неможливо вирішити питання щодо належної компенсації кінцевим набувачам з огляду на те, що останні розпорядилися їхніми процесуальними правами, не заявили відповідні зустрічні позови, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання та самостійно збирати докази для встановлення розміру означеної компенсації. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцеві набувачі, які не заявили зустрічні позови у справі № 367/2022/15-ц, можуть заявити до власника земельних ділянок позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на їх повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваних земельних ділянок, а у разі здійснення поліпшень цих ділянок, які не можна відокремити від них без завдання їм шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельних ділянок. Крім того, кінцеві набувачі, із власності яких витребовуються земельні ділянки, також не позбавлені можливості відновити їхні права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких вони придбали ці ділянки, про відшкодування збитків.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування судами України як джерела права.
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.
Обгрунтовуючи свої доводи щодо відсутності непропорційного втручання у право на мирне володіння майном відповідачів апелянт посилається на те, що відповідно до пункту 1.2.1. Іпотечного договору №02-10/3541 від 18.10.2007 року укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 незалежна експертна оцінка земельної ділянки, що є Предметом іпотеки за цим Договором, відповідно до висновків незалежного експерта ТОВ «Тандем Експерт» від 12 жовтня 2007 року становить 8 116 360 (вісім мільйонів сто шістнадцять тисяч триста шістдесят) гривень. Станом на 18.10.2007 року це складає 1 607 200 Доларів США (курс 5,05).  Земельна ділянка виступала забезпеченням до договору про надання кредиту в розмірі 624 000 Євро, з яких апелянтом сплачено Банку 163 537,47 Євро (а.с. 199 том 2). Згідно з пунктом 4 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 липня 2018 року між ТОВ «БРІТІКО», Компанією «Аджіндо Лімітед» та ОСОБА_2 загальна ціна продажу земельної ділянки, яка відчужується за даним Договором, визначена сторонами у 7 462 673,63  гривні  без ПДВ. Станом на 12.07.2018 року це складає 284 538, 39 Доларів США (курс 26,2273). Тобто можливі втрати апелянта, у випадку відмови у віндикаційному позові, становлять більше 1 000 000 Доларів США та втрата родинного обійстя, в той час як можливі сукупні втрати Компанії «Аджіндо Лімітед» та ОСОБА_2 складають близько 285 000 Доларів США.
 
Крім того, апелянт зазначає, що у випадку задоволення віндикаційного позову Компанія «Аджіндо Лімітед» та ОСОБА_2 не позбавлені права відшкодувати свої збитки в судовому порядку. Тоді, як у випадку  відмови у віндикаційному позові апелянт позбавлений права на будь яке відшкодування своїх втрат в судовому порядку.
 
Вказані доводи апелянта під час розгляду справи не були жодним чином спростовані стороною відповідачів.
Враховуючи викладене, беручи до уваги висновки Верховного Суду викладені у постанові № 367/2022/15-ц від 29.05.2019 року та практику ЄСПЛ колегія суддів  вважає, що  суд першої інстанції не врахував зазначених вище вимог закону, не з`ясував у повному обсязі  обставини справи та не дав доводам сторін належної правової оцінки, а отже, безпідставно відмовив  у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про про витребування майна з чужого незаконного володіння, які  є обгрунтованими та  такими, що підлягають задоволенню, оскільки на думку апеляційного суду у цій справі приватний інтерес позивача у поверненні свого майна, яке вибуло з його власності поза його волею  переважає приватний інтерес кінцевих набувачів у збереженні за ними права на спірні земельні ділянки і менш обтяжливого засобу забезпечення захисту та поновлення прав позивача в обставинах цієї справи немає, так як відповідачі, як кінцеві набувачі, із власності яких витребовуються земельні ділянки не позбавлені можливості відновити свої права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких вони придбали ці ділянки, про відшкодування збитків, чого в свою чергу позбавлений позивач.
Отже,  апеляційний суд вважає, що у даному випадку витребування земельної ділянки у відповідачів не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 березня 2021 року у справі № 912/1711/20 зазначено, що «формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб».
 
Враховуючи зазначений висновок Верховного суду та беручи до уваги висновки Верховного Суду викладені у постанові № 367/2022/15-ц від 29 травня 2019 року, наведені вище, колегія суддів вважає доводи сторони відповідачів та банку стосовно того, що оскільки спірне майно, а саме земельна ділянка була поділена між відповідачами на дві окремі, і їм присвоєно нові кадастрові номери, внаслідок чого земельна ділянка, що належала позивачу втратила свої індивідуальні ознаки і тому не може бути витребувана такими, що не заслуговують на увагу.
 
Окрім вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, ОСОБА_1 ,  також, просив відновити становище, яке існувало до порушення щодо земельної ділянки шляхом визнання недійсним договору про поділ майна в натурі
від 19 липня 2018 року та скасування державної реєстрації прав власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 грудня 2018 року щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:82:130:0060 та 8000000000:82:130:0061.
 
Вирішуючи позовні вимоги в цій частині колегія суддів виходить з наступного. 
Позивачу на підставі договору дарування від 29 квітня 2003 року на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0820 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і кадастровим номером8000000000:82:130:0010 на АДРЕСА_1 .
Саме цю земельну ділянку позивач просить витребувати у відповідачів на свою користь і таким чином відновити його порушене право власності.  
 Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові викладеній у справі №183/1617/16-ц від 14 листопада 2018 року звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Враховуючи, що спірна земельна ділянка, що належала позивачу з кадастровим номером 8000000000:82:130:0010 була розподілена відповідачами на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами 8000000000:82:130:0060 та 8000000000:82:130:0061, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги в частині відновлення становища, яке існувало до порушення права щодо земельної ділянки шляхом визнання недійсним договору про поділ майна в натурі від 19 липня 2018 року та скасування державної реєстрації прав власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 грудня 2018 року щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:82:130:0060 та 8000000000:82:130:0061 є вірно обраним способом захисту, оскільки на даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такий об`єкт як земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:82:130:0010 відсутній і саме внаслідок задоволення цих вимог можливо привести в першочергове становище сторони і відновити існування, як майнового об`єкту земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:82:130:0010, і тим самим забезпечити введення позивача, як власника у володіння майном, яке йому належало.
 
Крім того, апеляційний суд вважає таким, що не підлягає задоволенню клопотання представника банку щодо скасування рішення суду і залишення без розгляду позову ОСОБА_1 в частині витребування земельної ділянки, внаслідок зловживання останнім своїми процесуальними правами, виходячи з наступного.
 
22 листопада 2018 в Печерському районному суді міста Києва було зареєстровано справу №757/58068/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO LIMITED),  ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Брітіко»,    ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сохнич Катерини Михайлівни, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Нацини Марії Олександрівни, про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року відкрите провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 18 лютого 2019 року.
 
Поряд з цим, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року у справі №757/61314/18-ц задоволено заяву ОСОБА_1 та залучено його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. 
 
 Вподальшому, 26 лютого 2019 року  ОСОБА_1 , як третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору було заявлено позов у справі, що переглядається з вимогами щодо витребування спірної земельної ділянки та відновлення становища, що існувало до порушення права.  
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 , як третьої особи прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. 
 
28 лютого 2019 року представником ОСОБА_1 в межах справи №757/58068/18-ц було подано заяву про відкликання його позовної заяви та  ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі №757/58068/18-ц повернуто ОСОБА_1 його позовну заяву та сплачений ним судовий збір. 
 
Встановлені обставини сторонами не оспорюються.
 
Поряд із цим, колегія суддів вважає, що встановлені обставини не можуть розцінюватися як зловживання процесуальними правами ОСОБА_1 , оскільки його окремий позов не розглядався по суті, а після прийняття його позову, як третьої особи у даній справі, був відкликаний, що на думку апеляційного суду свідчить лише про намагання ОСОБА_1 захистити свої інтереси у різні способи, тобто використовуючи різні процесуальні можливості (як позивач за своїм позовом і як третя особа з самостійними вимогами у іншій справі). Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що обидва позови не є тотожними в розумінні вимог ЦПК України, оскільки мають відмінний склад сторін та вимог.
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції  не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм процесуального та матеріального  права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
 
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, що вимагає розподілу судових витрат, колегія суддів вважає, за необхідне перерозподілити судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
 Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
 Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Враховуючи, що позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено, колегія суддів вважає, що  з  відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, а саме, судовий збір сплачений за подачу позовної заяви та судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги в сумі 25 305,20 гривень, по 12 652,60 грн. з кожного.
 
Що стосується  клопотання ОСОБА_1 про відшкодування  витрат на  професійну  правову допомогу, то колегія суддів  вважає його таким, що не підлягає задоволенню,  оскільки акт наданих послуг та клопотання не містить детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а отже, заявлений розмір не є обґрунтованим належними та допустимими доказами.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   задовольнити.  
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва 05 березня 2020 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення права - скасувати, та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити.
 
Витребувати у Компанії "АДЖІНДО ЛІМІТЕД" (AGINDO LIMITED) та ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,0820 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку з кадастровим номером 8000000000:82:130:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та була поділена на дві земельні ділянки площею по 0,041 га кожна з присвоєнням кадастрових номерів: 8000000000:82:130:0061 та 8000000000:82:130:0060.
 
Відновити становище, яке існувало до порушення прав ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки, загальною площею 0,0820 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, що мала кадастровий номер 8000000000:82:130:0010, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та була поділена на дві земельні ділянки площею по 0,041 га кожна з присвоєнням кадастрових номерів: 8000000000:82:130:0061 та 8000000000:82:130:0060, шляхом визнання недійсним договіру про поділ майна в натурі серія та номер: 1367, виданий 19.07.2018, видавник: ОСОБА_10 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу щодо поділу земельної ділянки загальною площею 0,0820 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 8000000000:82:130:0010, по АДРЕСА_1 .
 
Скасувати державну реєстрацію прав власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 29158609 від 28.11.2018 13:07:08 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:82:130:0061, та за номером запису про право власності: 29161048 від 28.11.2018 13:40:33 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:82:130:0060, вчинені приватним нотаріусом Сохнич Катериною Михайлівною, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ.
 
Стягнути з Компанії «Аджіндо Лімітед» (AGINDO Limited), ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1   судовий  збір у розмірі 25 305,20 грн., по 12 652,60 грн. з кожного.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                           Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                      О.Ф. Лапчевська

                               В.А. Нежура