ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 жовтня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/2231/19
Головуючий у першій інстанції – Філатова Л. Б.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1423/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення,
місце ухвалення рішення суду – м. Чернігів,
час проголошення рішення – 09 год. 40 хв,
дата складання повного тексту рішення суду – 16 грудня 2019 року.

                                    У С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
У мотивування заявлених вимог зазначав, що відповідно до договору купівлі-продажу від 27 лютого 2019 року є власником спірної квартири, в якій на даний час проживає без реєстрації ОСОБА_2 , який у минулому був співмешканцем попередньої власниці квартири – ОСОБА_3 . Остання продала квартиру ОСОБА_4 яка, у свою чергу, відчужила нерухоме майно йому.
Указував, що відповідач ніколи не був членом його сім`ї, проте продовжує проживати в квартирі, при цьому споживає комунальні послуги, не сплачуючи за них, у зв`язку з чим виникла заборгованість. На його переконання, своїми діями ОСОБА_2 , всупереч ст.ст. 317, 319, 383 ЦК України, створює перешкоди у здійсненні ним права власності, що стало підставою для звернення з позовом.
Рішенням від 11 грудня 2019 року Новозаводський районний суд м. Чернігова позов ОСОБА_1 задовольнив у повному обсязі. Виселив ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішив питання розподілу судових витрат – судовий збір в розмірі 768,8 грн та 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу компенсував позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.  
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, залишив поза увагою приписи ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, норми Конституції України та ст. 109 ЖК України, та не врахував того, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника квартири.
Скаржник наголошує на тому, що позивач, придбаваючи житло, достеменно знав про те, що в ньому проживає член сім`ї колишнього власника, який є особою з інвалідністю, не має іншого житла, а отже не подбав про його інтереси та не з`ясував, чи відмовляється він від свого права користування жилим приміщенням. 
Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.
Постановою від 23 березня 2020 року Чернігівський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 грудня 2019 року – без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 березня 2020 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду – скасувати, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на даний час власником квартири є саме позивач, проте, здійснювати своє право власності в розумінні ст. 317 ЦК України він не може через існуючі з боку відповідача перешкоди, отже порушене право підлягає захисту шляхом виселення останнього зі спірної квартири.  
З такими мотивами суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.  
У справі встановлено, що за договором купівлі-продажу від 01 листопада 2016 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 93 000 гривень (а.с. 12-13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 14).
Згідно з довідкою Об`єднання житлово-будівельних кооперативів від 19 квітня 2017 року ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 04 березня 2003 року по 26 грудня 2016 року. На день смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована одна (а.с. 15).
На підставі укладеного 27 лютого 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу останній є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7-8). Відповідне майнове право позивача зареєстроване 27 лютого 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить наявний у матеріалах справи витяг з реєстру (а.с. 9).
На даний час в квартирі без реєстрації проживає відповідач, який не є членом сім`ї нового власника квартири – ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами.
Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області ОСОБА_2 , 1926 року народження, з 23 січня 1998 року зареєстрований по АДРЕСА_3 (а.с. 24). 
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_4 та області належить на праві власності ОСОБА_5 .
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 01 листопада 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою з 01 січня 2004 року по 20 грудня 2016 року, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 40-41). Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, а постановою Верховного Суду від 28 січня 2019 року рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду у вказаній справі залишені без змін (а.с. 42-45).
Іншим рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на 1/2 частини квартири, припинення права спільної сумісної власності позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як членами однієї сім`ї, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі між собою з 01 січня 2004 року по 20 грудня 2016 року, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а. с. 98-105). Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 78).
З копії довідки до акту огляду МСЕК від 08 червня 2017 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безстроково встановлена І група інвалідності (загальне захворювання) (а.с. 106).
Звернувшись з позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення, ОСОБА_1 зазначав, що відповідач, не будучи членом його сім`ї, без реєстрації проживає у належній йому на праві власності квартирі, чим перешкоджає йому у здійсненні права власності.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Право користування чужим майном визначено положеннями ст.ст. 401-406 ЦК України.
У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР).
Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення за наявністю для цього законних підстав не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц сформулювала правову позицію, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
У даній справі спір з приводу користування житловим приміщенням (квартирою) виник між ОСОБА_1 , якому спірна квартира належить на праві приватної власності, та ОСОБА_2 , який вселився до цього приміщення як член сім`ї власника та стверджує про наявність у нього законних підстав для подальшого користування житлом, що унеможливлює користування житловим приміщенням його власником. 
За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2019 року є власником квартири АДРЕСА_1 .
Попереднім власником указаного майна була ОСОБА_3 , зі згоди якої ОСОБА_2 вселився до спірної квартири як член її сім`ї, що свідчить про набуття відповідачем у встановленому законом порядку права користування вказаною квартирою.
Факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю з ОСОБА_3 без перебування у шлюбі з 2004 року до дня її смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 був встановлений судовими рішеннями у справах за позовами ОСОБА_2 , які набрали законної сили. Як убачається з мотивів судових рішень, відповідач увесь час – з 2004 по 2016 роки проживав з померлою ОСОБА_3 саме у спірній квартирі. Після смерті ОСОБА_3 і на час подання позову ОСОБА_2 продовжував у ній проживати.
Наведені обставини дають колегії суддів підстави дійти переконання про те, що ОСОБА_2 ставиться до жилого приміщення – квартири АДРЕСА_1 як до свого постійного місця проживання, не втратив бажання  користуватися ним у подальшому, і дії відповідача не свідчать про втрату з його боку інтересу до спірного жилого приміщення. Отже, існують достатні і тривалі зв`язки відповідача з конкретним місцем проживання – квартирою АДРЕСА_1 , що у розумінні положень Конвенції охоплюється поняттям «житло».
Твердження сторони позивача про те, що відповідач має інше житло для проживання по АДРЕСА_3 , де він зареєстрований, не мають правового значення для вирішення даного спору, враховуючи те, що за фактичними обставинами справи відповідач у місці реєстрації більше 10 років не проживає. Жодними доказами не підтверджується, що ОСОБА_2 має достатні та триваючі зв`язки з житловим приміщенням по АДРЕСА_3 . Натомість, виходячи з наявних у справі судових рішень, вбачається, що своє право на житло відповідач ототожнює зі спірною квартирою. Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 21 вересня 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за іншою особою – ОСОБА_5 (а.с. 199). Та обставина, що ОСОБА_5 є дочкою відповідача, на думку суду, правового значення для вирішення спору не має, оскільки визначальним в ході судового розгляду є встановлення наявності або відсутності у особи права на житло та можливість  втрати такого права без надання іншого житла, а не обов`язок дітей щодо утримання непрацездатних батьків.
Дійшовши висновку про неможливість для ОСОБА_1 здійснювати в повному обсязі право власності в розумінні ст. 317 ЦК України, суд першої інстанції залишив поза увагою правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, відповідно до якої неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. 
Колегія суддів вважає слушними доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 , набувши право власності на житло з певними обтяженнями (проживання в ньому відповідача та обізнаність про це позивача), має перейматися цими обставинами та нести відповідні ризики. Як вбачається з п. 3.10 договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2019 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , до підписання цього договору квартира була візуально оглянута позивачем, і жодних претензій до продавця він не мав. Отже, позивач, набувши у власність квартиру, достеменно знав про проживання в ній ОСОБА_2 – члена сім`ї колишнього власника цього житла, який є особою з інвалідністю І групи, що не має іншого власного житла та набув у законний спосіб охоронюване законом право на мирне користування майном, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача та не з`ясував, чи відмовляється останній від свого права користування жилим приміщенням.
Дотримуючись балансу між захистом права власності і права особи на житло, апеляційний суд враховує також те, що ОСОБА_2 є людиною похилого віку, якому на час розгляду справи апеляційним судом виповнилося 95 років. Відповідач є особою з інвалідністю І групи, підставою встановлення якої слугувало загальне захворювання. У разі позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом та його виселення, останній, в силу свого віку, фізичного та матеріального стану, буде неспроможним забезпечити себе власним житлом.
Вирішуючи питання про баланс інтересів сторін та пропорційність між виселенням відповідача та захистом права власності позивача, колегія суддів констатує також, що, стверджуючи про наявність перешкод з боку ОСОБА_2 у здійсненні права власності, позивач не навів, крім посилання на відповідні норми закону, доказів реального наміру використовувати спірну квартиру, зважаючи на те, що у позові місцем проживання він визначив іншу адресу: АДРЕСА_5 , за якою отримує всю судову кореспонденцію. Докази того, що спірна квартира є єдиною власністю позивача, в матеріалах даної цивільної справи відсутні. 
При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Таким чином, апеляційний суд констатує, що «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право ОСОБА_2 на житло шляхом його виселення без надання іншого житла в ході розгляду даної справи не встановлено.
Беручи до уваги неправильне застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи (а.с. 106), і відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, у зв`язку з чим судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 1 153,2 грн не сплачував.  
Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та скасовує в цілому рішення суду першої інстанції, з позивача на користь держави належить стягнути судовий збір у сумі 1 153,2 грн за розгляд справи апеляційним судом.
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 грудня 2019 року – скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий спір в сумі 1 153 (одна тисяча сто п`ятдесят три) грн 20 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 жовтня 2021 року.

Головуючий:                                         Судді: