Номер провадження: 22-ц/813/9068/21 
Номер справи місцевого суду: 209/2902/19
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Гірняк Л.А., 
За участю секретаря судового засідання: Хухрова С.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в режимі відео конференції в залі Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування позикою та інфляційних втрат

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування позикою та інфляційних втрат. 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року в позові ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики у сумі 275 000, 00 грн., відсотків за користування позикою у сумі 132 678,08 грн. та інфляційних втрат у сумі 94 875,00 грн. – відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати в повному обсязі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позов. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити без змін рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 – без задоволення. 
В судове засідання, призначене на 09.12.2021 року, яке було проведено в режимі відеоконференції з`явився представник ОСОБА_1 –  ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. 
ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки,  ОСОБА_3  зобов`язався виплатити суму 275 000 гривень ОСОБА_1  до 01.09.2016 року. Розписка підписана особисто відповідачем 01.09.2015 року (а.с. 6). 
Факт складання розписки відповідачем не заперечувався.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем в суді не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання саме договору позики, а отже підстав для стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на користь ОСОБА_1 судом не встановлено, тому в задоволенні позову необхідно відмовити.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне. 
Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно положень ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі № 6-2789цс16 .
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення. 
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (постанова ВСУ від 09.11.2016 р. у справі за № 6-1457цс16).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року №723/304/16-ц, зазначила, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику.
Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Судовим розглядом справи встановлено, що 01 вересня 2015 року ОСОБА_3 зобов`язався виплатити сумму 275 000 грн. ОСОБА_1 до 01 вересня 2019 року. 
При цьому, апеляційний суд погоджується із твердженнями суду першої інстанції про те, що зі змісту вищевказаної розписки, підписаної відповідачем, встановлено, що в ній не відображений факт отримання відповідачем грошових коштів, не зазначено мети отримання грошових коштів або інших умов укладання договору позики. 
Натомість, в розписці зазначено лише, що відповідач зобов`язується виплатити позивачу суму 275 000 грн. до 01.09.2016 року. 
Крім того, неможливо також і зробити висновок про те, що передача грошових коштів відбулася. 
Як встановлено матеріалами справи, заперечуючи проти доводів позову, відповідач ОСОБА_3 у своєму відзиві на позовну заяву зазначав, що він не заперечує факту написання ним розписки, проте, категорично заперечував отримання у борг будь-яких коштів 01 вересня 2015 року та зобов`язання повернути їх ОСОБА_1 . Також відповідач наполягав на тому, що ніяких грошових коштів він не отримав, отже договір позики між ними не укладався (а.с. 52-54). 
Судом вірно встановлено, що такі доводи відповідача підтверджуються змістом вказаної розписки, із якої не вбачається, що відповідач є позичальником, який отримав 01 вересня 2015 року або у інший день грошові кошти з умовою їх повернення у визначений строк.
З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд дійшов обгрунтованого висновку, що вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, а тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
З урахуванням вищенаведеного, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку, що зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах, а отже підстав для стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на користь ОСОБА_1 судом не встановлено, у звязку із чим в задоволенні позову слід відмовити.
У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2  посилається на те, що оскільки відповідач не оспорював договір позики у судовому порядку (ст. 1051 ЦК України), тому враховуючи презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), відповідачем не доведено безгрошовість позики від позивача. 
Разом з тим, вказані доводи апелянта є безпідставними, з огляду на наступне. 
Так, відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Водночас всупереч вказаним нормам процесуального права, позивачем не було доведено обставин того, коли саме ним було передано ОСОБА_3 грошові кошти та факт самої передачі зазначених коштів.
Натомість як встановлено матеріалами справи, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 як у відзиві на позовну заяву так і у відзиві на апеляційну скаргу зазначав, що ОСОБА_3 ніколи і ніяких грошей від ОСОБА_1 ні в борг, ні в позику, ні під будь яким іншим приводом не брав і не отримував, а згідно змісту оспорюваної розписки відповідач зобов`язався лише виплатити позивачу суму 275 000 грн. до 01.09.2016 року, в зв`язку тим, що позивач обіцяв продати відповідачу в означену дату обладнання для виготовлення пеллет і не виконав своєї обіцянки. 
Тобто, згідно змісту наявної у матеріалах справи розписки від 01.09.2015 року, ОСОБА_3 зобов`язався лише виплатити ОСОБА_1 суму 275 000 грн. до 01.09.2016 року, що фактично і юридично є лише обіцянкою, невиконання якої не породжує цивільно – правових наслідків для відповідача, передбачених невиконанням договору позики.
Отже, вказана розписка не може вважатись зобов`язальним документом і не може бути доказом укладання договору, оскільки вона не є належним, в розумінні ст. 78 ЦПК України, доказом позовних вимог. 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач ОСОБА_1 , як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог.
Однак, як вірно встановлено судом, позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстианці. 
При цьому, посилання представника апелянта на те, шо у  ОСОБА_1  наявний оригінал розписки, що свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань, не може безумовно свідчити про існування договору позики між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 .
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування позикою та інфляційних втрат – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13.12.2021 року. 

Головуючий                                                                 Т.В. Цюра

Судді:                                                                  О.С. Комлева 

Л.А. Гірняк