10.11.21
22-ц/812/1723/21
                                           
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 489/2357/18
Провадження № 22-ц/812/1723/21

 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого - Темнікової В.І.,
суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,
із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,
за участі представника позивачки ОСОБА_1 ,
представника Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області - Суслової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_2 до Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування акту про реалізацію предмета іпотеки, визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог 02 липня 2020 року просила визнати незаконним та скасувати акт Ленінського ВДВС ММУЮ від 02.07.2015р. про реалізацію предмета іпотеки, яка належить ОСОБА_2 , а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та № 261, видане 30.07.2015р., про належність ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» на праві власності вказаної квартири; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 25.01.2018р. між ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. за реєстровим №513.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 02 липня 2015 року Ленінським ВДВС ММУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа №2-715, виданого 10.06.2009р. Ленінським районним судом м. Миколаєва про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки за договором від 27.03.2007р., посвідченим приватним нотаріусом Сидоренко Л.М., зареєстрованим в реєстрі за №188, яка належить іпотекодавцю ОСОБА_2 , з метою реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів для задоволення вимог іпотекодержателя ПАТ «Хрещатик» та погашення заборгованості в сумі 273619 грн було складено відповідний акт про реалізацію предмета іпотеки, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2007р. №187.
Згідно протоколу № 72 про придбання предмету іпотеки в порядку ст. 49 Закону України «Про Іпотеку» електронні торги, що проводились 22.04.2015р. Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції Україні за адресою м. Київ, вул. Пимоненка Миколи 13 літ. «Б», двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників. Початкова ціна предмету іпотеки становила 190017,50 грн. 
Згідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель звернувся із заявою від 27.04.2015 №66/07-382 про придбання предмету іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог за рахунок ціни майна. Майно передано іпотекодержателю ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» за початковою ціною, а саме 190017,50 грн.
Переоформлення зі складанням відповідного акту на підставі прилюдних торгів, які не відбулися, позивачка вважає незаконним та необґрунтованим
Правила проведення прилюдних торгів визначені, в тому числі, положеннями Наказу Міністерства юстиції України 16.04.2014 № 656/5 «Про проведення експерименту із запровадження порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів» в редакції від 12.08.2014. 
Відсутність доказів отримання письмових повідомлень ОСОБА_2 з вказанням обов`язкових реквізитів щодо проведення електронних торгів на судовому засіданні повністю підтверджено поясненнями представника «ДП Інформаційний центр», представником ДВС та матеріалами справи.
Зазначене грубо порушує та суперечить правовим позиціям ВСУ, що викладено в постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-143цс14 та у справі № 6-813цс15. 
        Правова позиція Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 02.09.2015 по справі №6-813цс15 містить чітке посилання на необхідність не тільки направити та опублікувати інформацію про проведення торгів, а й отримати докази такого повідомлення. При цьому під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей зазначеним особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами відомостей, які мають бути їм повідомлені.
Також зазначає, що неналежне повідомлення боржника про проведення прилюдних торгів безпосередньо вплинуло на результат торгів, що в свою чергу потягнуло порушення прав і законних інтересів ОСОБА_2 .        
Так, було порушено її право на її обізнаність про хід проведення торгів, недопущення необґрунтованого заниження вартості майна, повідомлення її про прилюдні торги та початкову ціну, її оскарження.
Таким чином, невиконання вимог Тимчасового порядку № 656/5 призвело до порушення прав та інтересів ОСОБА_2 , при чому коло потенційних покупців було звужено через обмеження в наданні обмеженої інформації в Інформаційних повідомленнях.
Як вбачається з інформаційного повідомлення від 22.04.2015 то в ньому взагалі не зазначено жодних детальних описів та характеристик лоту, окрім загальних (адреса).
Наведені обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2016 та рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23.02.2017р.        
В результаті чого, ОСОБА_2 вимушена звернутися з позовом за поновленням своїх прав, способом захисту яких є визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, у відповідності до приписів ст. 393 ЦК України. Вищенаведені обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23.02.2017р.
Більш того, як зазначено в акті, він приймався саме на підставі протоколу, інших документів, як підстав для прийняття виконавча справа не містить, що вже є такою обставиною, яка встановлена судами та не підлягає доказуванню.
Статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу, а саме шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, правочином, що є законною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини 2статті 11 ЦК України).
Саме такі висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року (провадження № 6-1655цс16) та від 14 червня 2017 року (провадження № 6-1804цс16), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав для відступу від цих висновків.
Частиною 1 статті 72 Закону України «Про нотаріат» визначено, що придбання жилого будинку (квартири) з прилюдних торгів оформлюється нотаріусом за місцезнаходженням будинку (квартири) шляхом видачі набувачу свідоцтва про придбання жилого будинку (квартири). Якщо торги не відбулися, свідоцтво про придбання жилого будинку (квартири) видається стягувачеві.
З огляду на зазначене, передбачена статтею 62 Закону процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу повинно оформлюватися шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою таку процедуру разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не можна ототожнювати з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів тільки тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний виконавець також складає акт.
Таким чином, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК У країни.
Судові справи, в яких наявний спір про цивільне право, не можуть переглядатися в порядку провадження за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, оскільки у випадку передачі нерухомого майна стягувачеві, який оформив право власності на майно, ефективним способом захисту прав боржника може бути лише пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів.
Так, згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника.
Враховуючи викладене є всі підстави для скасування акту ДВС у порядку передбаченому ст.393 ЦК України. Окрім цього, є підстави для застосування наслідків скасування акту ДВС та визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер:261, видане 30.07.2015р. про належність ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», визнати недійсним договір купівлі-продажу укладений 25.01.2018р. між ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_3 . 
Оскільки передача спірної квартири пройшла з порушеннями процедури передачі нереалізованого майна, то свідоцтво було оформлено без відповідних повноважень, а банк не мав будь-яких повноважень щодо відчуження її іншій особі.
Таким чином, належним способом захисту в даному спорі є визнання незаконним та скасування правового акту державної влади власником, чиї права порушені, і як наслідок вказаного - визнання недійсними правовстановлюючих документів.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування акту про реалізацію предмета іпотеки, визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду від 25 січня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.
В апеляційній скарзі, посилається на те, що фактично Апеляційний суд Миколаївської області в рішенні від 23.02.2017 року погодився із наявністю порушень, зазначених в позові, та переглянув рішення місцевого суду із зазначенням вірного способу захисту, який слід застосовувати у вказаних правовідносинах. При чому, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23.02.2017р. ґрунтується на правовій позиції ВСУ у справі №6-1655цс16 від 16.11.2016р.
Проте, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення на зазначене уваги взагалі не звернув, проігнорував вказані в позові порушення, взагалі не надавши їм відповідної правової оцінки у мотивувальній частині рішення суду.
Вважає, що місцевий суд при прийнятті оскаржуваного рішення лише виклав хибні висновки про нібито відсутність порушеного права та інтересів позивачки. Натомість таке питання також вже було предметом розгляду, більш того позивачка у позові та доповненні до позову чітко зазначала критерії порушеного права та її інтересів. Апелянт в позовній заяві зазначала, що неналежне повідомлення боржника про проведення прилюдних торгів безпосередньо вплинуло на результат торгів, що в свою чергу потягнуло порушення її прав і законних інтересів.
Так, було порушено її право на її обізнаність про хід проведення торгів, недопущення необґрунтованого заниження вартості майна, повідомлення її про прилюдні торги та початкову ціну, її оскарження.
Таким чином, на думку апелянта, невиконання вимог Тимчасового порядку № 656/5 призвело до порушення її прав та інтересів, при чому коло потенційних покупців було звужено через обмеження в наданні обмеженої інформації в Інформаційних повідомленнях.
Як вбачається з інформаційного повідомлення від 22.04.2015, то в ньому взагалі не зазначено жодних детальних описів та характеристик лоту, окрім загальних (адреса).
З огляду на зазначені норми чинного законодавства, беручи до уваги відсутність в Інформаційному повідомлені про майно (лоті) характеристики квартири, як того вимагає Тимчасовий порядок, є всі підстави вважати, що неналежне оформлення Інформаційного повідомлення безпосередньо впливає на формування ціни реалізації майна, що також безпосередньо порушило право позивачки на достатнє та обґрунтоване визначення остаточної суми, яка відраховується або заліковується на погашення боргу.
Таким чином, вважає, що висновки суду першої інстанції про нібито відсутність порушеного права є хибними та такими, що не відповідають доводам позивача та матеріалам справи.

Обираючи вірний спосіб захисту за вказівками рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23.02.2017р., ОСОБА_2 вимушена була звернутися з позовом за поновленням своїх прав, способом захисту яких є визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, у відповідності до приписів ст. 393 ЦК України.
Окрім цього судом не враховано, що у матеріалах виконавчого провадження взагалі відсутня постанова про передачу майна стягувачу.
Як вбачається з матеріалів справи, в акті про передачу майна стягувачу чітко зазначено, що він приймався саме на підставі протоколу. Інших документів (постанови), як підстав для передачі майна виконавче провадження не містить, що вже є такою обставиною, яка встановлена судами та не підлягає доказуванню (ч.3 ст.61 ЦПК України).
Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.
Таким чином, єдиною правовою підставою для подальшого виникнення права власності є Постанова та Акт. Постанова та Акт це дві окремі складові, які можуть бути підставою для виникнення права власності лише за наявності обох зазначених документів.
Натомість, суд першої інстанції, на думку апелянта, дійшов хибного висновку про відхилення позову та відсутність порушених прав позивачки.
Від Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що 23.02.2017 апеляційним судом Миколаївської області по справі №489/6500/15-ц рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування протоколу проведення прилюдних торгів, акту реалізації майна, свідоцтва про право власності та державної реєстрації - відмовлено.
Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2018 року твердження позивача про наявність інших підстав для звернення до суду з дійсним позовом не знайшли свого підтвердження, оскільки предметом обох справ є визнання недійсним та скасування торгів від 02.07.2015 року, підстави на які посилається позивач не змінились, нових не зазначено. 
Отже, враховуючи те, що під час винесення рішення суду першої інстанції та апеляційного суду були враховані всі підстави та пояснення сторін, а даний позов прямо витікає з заявлених вимог в жовтні 2015 року, та станом на час розгляду даної справи судом є таке що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав, що й даний спір, то провадження у справі слід закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Від представника відповідача ОСОБА_3 також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що з доводами апеляційної скарги не згоден в повному обсязі, вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою.
Відповідно до виконавчого листа № 2-715 від 10.06.2009 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що була предметом іпотеки за договором від 27.03.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Сидоренко Л.М., зареєстрованим в реєстрі за № 188 та належала позивачці, з метою реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів для задоволення вимог ПАТ "КБ "Хрещатик" та погашення заборгованості боржника за кредитним договором в сумі 273 619,91 грн.
Постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження №40138845. В межах виконавчого провадження постановою державного виконавця призначено експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.
Згідно з висновком з незалежної оцінки майна, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становила 263000,00 грн.
На адресу боржника та стягувача державним виконавцем було направлено листи з повідомленням про залучення експерта та роз`ясненням права щодо ознайомлення зі звітом експертної оцінки.
Оголошення про проведення прилюдних торгів було розміщено у газеті "Партнер" від 01.04.2015 року. Дата проведення торгів - 22.04.2015 року. Одночасно дане оголошення було розміщено у газеті "Родной причал".
Листом від 01.04.2016 року ДП "Інформаційний центр" стягувача та боржника повідомлено про відомості щодо реалізації предмета іпотеки: реєстраційний номер лота, відомості про предмет іпотеки, час та день проведення торгів, початкова ціна продажу.
Відповідно до протоколу № 49050 від 06.02.2015 року, торги призначені на 06.02.2015 року не відбулися.
Відповідно до протоколу № 61945 від 16.03.2015 року, торги призначені на 16.03.2015 року не відбулися.
Згідно з протоколом № 72 ПАТ "КБ "Хрещатик " придбав предмет іпотеки за стартовою ціною - 190 017,50 грн. Торги були проведені 22.04.2015 року.
На підставі зазначеного протоколу державним виконавцем складено акт від 02.07.2015 року.
30.07.2015 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Павловою Г.Є. видано ПАТ "КБ "Хрещатик" свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.
25.01.2018 року між ПАТ «КБ "Хрещатик» в особі уповноваженою особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з однієї сторони та ОСОБА_3 з другої сторони був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., реєстр. № 513.
Право власності ОСОБА_3 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно'25.01.2018 року, номер запису про право власності - 24535387.
Як встановлено судовим рішенням у цивільній справі № 489/6500/15-ц, прилюдні торги, які відбулися 22.04.2015 року, дійсно є третіми торгами, які призначені у тому самому порядку, що і попередні два за результатами яких іпотекодержатель скористався наданим йому правом щодо придбання предмета іпотеки.
Тобто, посилання апелянта на ту обставину, що проведення третіх торгів суперечить законодавству, та що необхідно було знімати майно після перших та других торгів спростовуються нормами закону.
На адресу апелянта державним виконавцем направлялися рекомендовані повідомлення щодо оцінки майна, час та місце проведення прилюдних торгів про що свідчить реєстр про відправлення рекомендованої кореспонденції та супровідний лист ДП "Інформаційний центр".
Вважає, що апелянт свідомо ухилялася від отримання зазначеної кореспонденції.
Передбачена ч. 6 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» процедура передання нереалізованого майна стягувачу в першу чергу спрямована на захист прав останнього і у зв`язку з цим дії державного виконавця не можуть вважатись такими, що не відповідають закону.
Що стосується самої процедури передачі майна стягувачу, така також повністю відповідає закону.
Крім того, вказує, що скасування акту Ленінського ВДВС ММУЮ від 02.07.2015 року п ро реалізацію предмета іпотеки взагалі не поновлює нібито порушених прав апелянта.
Апелянт єдиним обґрунтовуванням своїх позовних вимог та вимог апеляційної скарги зазначає не отримання нею повідомлень держаного виконавця про проведення оцінки нерухомого майна, проведення торгів та передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу.
Разом з тим, сам по собі факт неналежного повідомлення боржника в межах виконавчого провадження про проведення прилюдних торгів та інших дій державного виконавця в межах виконавчого провадження, не може бути підставою для визнання таких торгів недійсними. Умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
Вказана правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 22.02.2017 року у цивільній справі № 6-2677цс16.
На підставі викладеного, вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог законодавства, є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.
В судовому засіданні представник позивачки підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги. 
Представник Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає. 
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що на виконанні у Ленінського ВДВС ММУЮ, а пізніше Інгульського ВДВС знаходився виконавчий лист № 2 - 715 від 10.06.1999, виданий Ленінським районним судом міста Миколаєва про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 на праві приватної власності, в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» в сумі 273619,19 грн., за яким відкрито виконавче провадження ВП № 40138845.
25.12.2014 Ленінський ВДВС у відповідності до Тимчасового порядку направив документи щодо реалізації на електронних торгах арештованого майна, на яке звернуто стягнення до державної виконавчої служби Головного управління юстиції.
Згідно інформації матеріалів виконавчого провадження торги з продажу спірної квартири призначені на 06.02.2015, 16.03.2016 та 22.04.2015 не відбулись.
Зокрема, згідно протоколу № 74898 від 22.04.2015 торги призначені на 22.04.2015 щодо продажу лота № 56456, а саме: кімнатоної квартири АДРЕСА_1 не відбулися через відсутність допущених учасників торгів.
23.04.2015 ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України повідомив начальника Ленінського ВДВС про те, що торги, призначені на 22.04.2015 не відбулися.
В свою чергу, державний виконавець Ленінського ВДВС повідомив стягувача про те, що торги не відбулися, на що 27.04.2015 отримав заяву від ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» про залишення за собою нереалізованого майна.
В подальшому на підставі заяви стягувача та договору іпотеки, організатором торгів, а саме ДП «Інформаційний центр» складено протокол №72 про придбання предмету іпотеки в порядку статті 49 Закону України «Про іпотеку».
На підставі наведеного протоколу державним виконавцем складено акт від 02.07.2015 про реалізацію предмета іпотеки, який того ж дня було затверджено начальником Ленінського ВДВС.
Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.07.2015 приватним нотаріусом Миколаївського МНО Павловою Г.Є. було видано ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серії та номер: 261.
В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2018 Банк відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 .
Проаналізувавши положення статті 393 ЦК України, п.1.1., п. 4 розділу Х Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 68/5 від 27.10.1999, в редакції, яка діяла на момент проведення прилюдних торгів, частин третьої, четвертої статті 47, статті 49 Закону України «Про іпотеку» у редакції на час проведення торгів та складення акту, суд зазначив, що д ержавний виконавець не може відмовити у видачі акта про реалізацію предмета іпотеки, якщо така реалізація здійснювалася відповідно до вимог цього Закону. У разі відмови видати акт про реалізацію предмета іпотеки державний виконавець повинен протягом п`яти робочих днів з дня закінчення строку, встановленого частиною другою статті 47 Закону, повідомити про це організатора прилюдних торгів, іпотекодержателя, іпотекодавця та покупця. Повідомлення, що містить підстави для відмови у видачі акта про реалізацію предмета іпотеки, підписується державним виконавцем і начальником відповідного органу державної виконавчої служби та скріплюється печаткою цього органу. Відмова державного виконавця видати акт про реалізацію предмета іпотеки може бути оскаржена відповідно до законодавства. 
Також судом першої інстанції встановлено, що оскаржуваний акт державного виконавця від 02.07.2015 відповідає вимогам зазначеного закону.
Водночас, ч.9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 (в редакції від 05.04.2015) передбачено, що майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.
В копіях матеріалів виконавчого провадження, витребуваних на запит суду, відсутні докази винесення державним виконавцем такої постанови. 
Однак, у відповідності до пункту 1.4 Тимчасового положення організація та проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки здійснюються з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку». При цьому, дана норма не містить застереження про те, що вона поширюється виключно на правовідносини з реалізації предмета іпотеки, який реалізується на виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
За такого, оскільки дії державного виконавця при складенні оспорюваного акту відповідали порядку, визначеному у статтях 47, 49 Закону України «Про іпотеку», складення акту без винесення постанови, що було передбачено ч.9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», не може беззаперечно свідчити про незаконність такого акту, оскільки така постанова лише засвідчувала факт передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу, що не спростовується дослідженими доказами. 
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивачки стосовно порушень її прав у вигляді неналежного повідомлення як боржника про проведення торгів та неналежне оформлення інформаційного повідомлення щодо характеристик спірної квартири, що, на її думку, вплинуло на результати торгів та були встановлені рішеннями Ленінського районного суду від 04.10.2016 та Апеляційного суду Миколаївської області від 23.02.2017, є помилковими, оскільки рішення від 04.10.2016, яким були встановлені вказані факти, було скасовано рішенням суду апеляційної інстанції, а тому не має преюдиційного значення при розгляді цієї справи, а рішенням апеляційного суду від 23.02.2017 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено та фактів порушення її прав при проведенні торгів вказаним рішенням не встановлено.
При розгляді даної справи суд першої інстанції вважав, що позивачем недостатньо обґрунтовано та жодним чином не доведено, що зазначені нею порушення могли вплинули на результат електронних торгів та свідчити про незаконність складення державним виконавцем акту від 02.07.2015 про реалізацію предмета іпотеки, що є предметом розгляду цієї справи з підстав, передбачених статтею 393 ЦК України.
Таким чином, судом першої інстанції, не встановивши істотних порушень вимог діючого на той час законодавства при складенні державним виконавцем акту, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування акту Ленінського ВДВС ММУЮ від 02.07.2015 про реалізацію предмета іпотеки, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . 
За такого відсутні підстави і для визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та № 261, що видане 30.07.2015, про належність ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» на праві власності спірної квартири, а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 25.01.2018 між ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. за реєстровим №51. 
Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення.
Так, правовідносини сторін регулювалися Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про іпотеку», ЦК України, чинними на момент виникнення спірних правовідносин, а також Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 68/5 від 27.10.1999, в редакції, яка діяла на момент проведення прилюдних торгів.
Згідно із  ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
За змістом статей 32,52 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. 
За загальним правилом ( ч.1 ст. 62 цього Закону) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.
Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочином. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. 
Разом з тим Закон допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець.
Так, частиною 6 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що уразі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (ч.7 ст. 62 зазначеного Закону). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (ч.9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин). 
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення яких можуть бути інші юридичні факти (пункт 4 частини другої вказаної статті). 
З огляду на зазначене, передбачена ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, правочином,  що є законною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п.4 ч.2 ст. 11 ЦК України).
Саме такі висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року (провадження № 6-1655цс16) та від 14 червня 2017 року (провадження № 6-1804цс16), та постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019р. у справі № 752/1115/17 та від 26.02.2019р. у справі № 910/3507/18. 
Однак, наряду з Законом України «Про виконавче провадження» порядок дій державного виконавця та інших учасників виконавчого провадження у разі, коли реалізація арештованого майна на прилюдних торгах не відбулася, передбачений також Законом України «Про іпотеку».
Так, ст. 49 Закону «Про іпотеку» передбачено, що протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому ст. 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акту видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися.
Частинами третьою, четвертою статті 47 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що акт про реалізацію предмета іпотеки підписується державним виконавцем, затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, скріплюється печаткою цього органу та не пізніше наступного дня надсилається до організатора прилюдних торгів, який проводив прилюдні торги. 
Тобто, передбачена статтею 49 Закону України «Про іпотеку» процедура передачі стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом складання організатором торгів протоколу про придбання предмету іпотеки та складанням державним виконавцем акта про передачу майна стягувачу, що також можуть вважатися юридичними фактами, що також є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 4 ч.2 ст. 11 ЦК України). 
Пунктом 1.4. Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом МЮУ № 68/5 від 27.10. 199рр., в редакції, яке діяло на момент проведення прилюдних торгів, передбачено, що організація та проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки здійснюються з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку».
Аналіз зазначених нормативних актів свідчить про те, що у разі проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки спеціальним законом, який регулює правовідносини є саме Закон України «Про іпотеку», а інші нормативні акти застосовуються в частині, яка не суперечить даному Закону.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки дії державного виконавця при складенні оспорюваного акту відповідали порядку, визначеному у статтях 47, 49 Закону України «Про іпотеку», складення державним виконавцем акту без винесення постанови, що було передбачено ч.9 ст. 62 Закон України «Про виконавче провадження», не може беззаперечно свідчити про незаконність такого акту, оскільки така постанова лише засвідчувала факт передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу, що не спростовується дослідженими доказами. Більш того, факт передачі майна стягувачу ніким із учасників процесу не оспорюється.
За такого, доводи апеляційної скарги, що не складення державним виконавцем постанови про передачу майна стягувачу є беззаперечною підставою для визнання незаконним та скасування акту Ленінського ВДВС ММУЮ від 02.07.2015р. про реалізацію предмета іпотеки, є помилковими.
Разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). 
Так, згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника.
Однак, для застосування наслідків, передбачених статтею 393 ЦК України, суду необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 68/5 від 27.10.1999, в редакції, яке діяло на момент проведення прилюдних торгів, та інших норм законодавства та чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачки, яка просить визнати акт державного виконавця та свідоцтво про право власності недійсними, незаконними та скасувати їх, та якими доказами це підтверджується.
Проаналізувавши надані сторонами докази, суд дійшов обґрунтованого висновку, що доводи позивачки стосовно порушень її прав у вигляді неналежного повідомлення як боржника про проведення торгів, чим на думку позивачки, порушено її право на обізнаність про хід проведення торгів та можливість впливати на необґрунтоване заниження вартості майна, на обізнаність про початкову ціну і її оскарження та неналежне оформлення інформаційного повідомлення щодо характеристик спірної квартири, що, на її думку, вплинуло на результати торгів, позивачкою не доведено.
При цьому колегія суддів враховує, що при зверненні до суду, позивачка посилалася, що дані обставини не підлягають доведенню у даній справі, так як вони вже були встановлені рішеннями Ленінського районного суду від 04.10.2016 та Апеляційного суду Миколаївської області від 23.02.2017.
Частиною 4 ст. 82 ЦПК України дійсно передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Однак, згідно матеріалів справи рішення Ленінського районного суду від 04.10.2016р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Інгульського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області, ПАТ "Комерційний Банк "Хрещатик", ДП "Сетам", приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Павлової Г.Є., Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції про визнання недійсними та скасування протоколу проведення прилюдних торгів, акту реалізації майна, свідоцтва про право власності та державної реєстрації, яким були встановлені обставини проведення торгів та закріплення їх результатів, скасовано рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23.02.2017р. та у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
За такого, обставини, встановлені даним рішенням не мають преюдиційного значення при вирішенні даної справи.
В рішенні Апеляційного суду Миколаївської області від 23.02.2017р. зазначені обставини, які були встановлені судом першої інстанції, зокрема, що постановою державного виконавця від 22 жовтня 2014 року призначено експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Згідно з висновком з незалежної оцінки майна, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 263 000 грн. На адресу боржника та стягувача направлено лист з повідомленням про залучення експерта та роз`ясненням права щодо ознайомлення зі звітом експертної оцінки. 25 листопада 2014 року Інгульський ВДВС у відповідності до Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом   проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5 направив документи щодо реалізації на електронних торгах арештованого майна, на яке звернуто стягнення, до державної виконавчої служби Головного управління юстиції. Відповідно до протоколів № 49050 від 6 лютого 2015 року,   № 61945 від 16 березня 2015 року та № 74898 від 22 квітня 2015 року торги, призначені на 6 лютого 2015 року, 16 березня 2015 року та 22 квітня 2015 року, не відбулися. 23 квітня 2015 року ДП «Інформаційний центр» МЮ України повідомив начальника Ленінського ВДВС про те, що торги, призначені на 22 квітня 2015 року не відбулися. В свою чергу, державний виконавець Ленінського ВДВС повідомив стягувача про те, що торги не відбулися, на що 27 квітня 2015 року від ПАТ КБ «Хрещатик» отримав заяву про залишення за собою нереалізованого майна. В подальшому на підставі заяви стягувача та договору іпотеки, організатором торгів, а саме ДП «Інформаційний центр» було складено   протокол №72 про придбання предмету іпотеки в порядку ст. 49 Закону України «Про іпотеку». На підставі зазначеного протоколу державним виконавцем складено акт від 2 липня 2015 року про реалізацію предмета іпотеки. 30 липня 2015 року приватним нотаріусом Павловою Г.Є. ПАТ КБ «Хрещатик» видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися.
Отже, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23.02.2017р. не встановлені обставини, які б свідчили про неналежне повідомлення позивачки як боржника про проведення торгів, про її необізнаність з початковою ціною майна, чи неналежне оформлення інформаційного повідомлення щодо характеристик спірної квартири (лот).
Інших належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин матеріали справи не містять, як і того, що це вплинуло на результати торгів. 
Так, належних та допустимих доказів іншої початкової ціни спірного майна позивачкою суду надано не було. Більш того, підставою для визнання акту державного виконавця від 2 липня 2015 року про реалізацію предмета іпотеки недійсним та скасування його, як результату прилюдних торгів, що не відбулися, може бути лише порушення порядку їх проведення, а дії державного виконавця у виконавчому провадженні, в тому числі щодо оцінки майна, мають самостійний порядок оскарження і не можуть бути підставою як для визнання торгів, так і результатів торгів недійсними.
Такий висновок колегії суддів ґрунтується на тому, що відповідно до законодавства, підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів здійснює державний виконавець. Для визначення вартості нерухомого майна боржника виконавцем залучається суб`єкт оціночної діяльності. ДП «Інформаційний центр» розміщує інформацію в системі реалізації майна на підставі заявки на реалізацію арештованого майна, наданої відповідним органом виконавчої служби. При цьому, обов`язок організатора торгів перевіряти законність дій державного виконавця щодо передачі майна на реалізацію та достовірність інформації, зазначеної у заявці на реалізацію арештованого майна, законодавством не передбачений.
Отже, державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), які не стосуються правил проведення прилюдних торгів та мають самостійний спосіб та строки оскарження, а відтак не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними, якщо їх не оскаржено та не визнано незаконними в зазначений спосіб.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 24.10.2012р. у справі №6-116цс12, та постановах Верховного Суду, зокрема, від 14.02.2018р. у справі №490/5475/15.
Позивачкою не доведено, що внаслідок необізнаності про наявність процедури реалізації майна, та про хід торгів, сталася реалізація спірного майна з торгів не за тією ціною чи це призвело до звуження кількості потенційних покупців.
Крім того, для визнання результатів прилюдних торгів недійсними головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, доказів чого позивачкою надано не було.
Посилання позивачки на те, що оскільки в інформаційному повідомленні від 22.04.2015 не зазначено жодних детальних описів та характеристик лоту, окрім загальних (адреса), то це призвело до звуження кола потенційних покупців, не доведено належними та достовірними доказами у справі. 
При цьому колегія суддів враховує, що  відповідно до ст. 43 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин,  організатор прилюдних торгів не пізніше ніж за 15 днів до дня 
початку прилюдних торгів публікує за місцезнаходженням предмета 
іпотеки принаймні в двох місцевих друкованих засобах масової інформації повідомлення про проведення прилюдних торгів. У повідомленні зазначається інформація про день, час, місце проведення прилюдних торгів, опис предмета іпотеки, що підлягає продажу, місце, де можна отримати додаткову інформацію про умови проведення прилюдних торгів та іншу необхідну інформацію. Організатор прилюдних торгів забезпечує будь-якій зацікавленій особі доступ до інформації про умови проведення прилюдних торгів та про предмет іпотеки, що підлягає продажу. 
Крім того, не пізніше дня публікації повідомлення про проведення прилюдних торгів у засобах масової інформації організатор прилюдних торгів письмово сповіщає державного виконавця, іпотекодавця, іпотекодержателя та всіх осіб, що мають зареєстровані у встановленому законом порядку права та вимоги на предмет іпотеки, про день, час і місце проведення прилюдних торгів 
та про початкову ціну реалізації майна. 
Така ж норма закріплена і в розділі 3 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом МЮУ № 68/5 від 27.10. 199рр.
В матеріалах справи відсутнє інформаційне повідомлення від 22.04.2015, на яке посилається позивачка, проте наявне інформаційне повідомлення від 01.04.2015, в якому зазначено № лота 56456, відомості про предмет іпотеки, день та час проведення торгів- 22.04.2015 о 9-00, початкова ціна продажу майна- 190017,50грн. 
ДП «Інформаційний центр» було направлено позивачці, стягувачу та виконавчій службі дане повідомлення.
За такого інформаційне повідомлення, на яке посилається позивачка, не є описом лоту, який повинен був зазначатися в повідомленні, опублікованому в друкованих засобах масової інформації, а є повідомленням, яким організатор прилюдних торгів письмово сповістив державного виконавця, іпотекодавця, іпотекодержателя про день, час і місце проведення прилюдних торгів 
та про початкову ціну реалізації майна. 
Доказів неналежного опису лоту, який повинен був зазначатися в повідомленні, опублікованому в друкованих засобах масової інформації, матеріали справи не містять.
Згідно ч. 2 ст. 49 Закону України «Про іпотеку»  якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами перших прилюдних торгів, призначається проведення на тих же умовах других прилюдних торгів, які мають відбутися протягом одного місяця з дня проведення перших прилюдних торгів. Початкова ціна продажу 
предмета іпотеки на других прилюдних торгах може бути зменшеною не 
більше ніж на 25 відсотків. Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами других прилюдних торгів призначається проведення у тому самому порядку третіх прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах може бути зменшена не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна.
Дані вимоги закону під час проведення прилюдних торгів були дотримані. Так, на перших торгах, призначених на 06 лютого 2015р., початковою ціною квартири було зазначено 263000 грн.
Відповідно до протоколу № 49050 від 6 лютого 2015 року призначені на 6 лютого 2015 року торги не відбулися.
Після чого Ленінським ВДВС була здійснена уцінка майна на 15% з 263000 грн. до 223550грн., про що свідчить акт уцінки від 13.02.2015 (а.с.54т.2).
На других торгах, призначених на 16 березня 2015р., початковою ціною квартири було зазначено 223550 грн.
Відповідно до протоколу № 61945 від 16 березня 2015 року призначені на 16 березня 2015 року торги не відбулися.
Ленінським ВДВС знову була здійснена уцінка майна на 15% з 223550 грн. до 190017,50грн., про що свідчить акт уцінки від 19.03.2015 (а.с.85т.2).
Отже початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах була зменшена менше ніж на 50 відсотків початкової вартості майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає недоведеними посилання позивачки на порушення її прав чи інтересів у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, та погоджується з висновками суду про необґрунтованість позовних вимог.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють позовні вимоги та містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлені на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,- 
П О С Т А Н О В И Л А: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 року.