ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року 

Справа № 705/2556/21		
Провадження № 22-ц/821/1743/21		
категорія: 313000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко  Л. І.  
суддів: Бородійчука В. Г.,Єльцова В. О.,  

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач   -  Головне управління Національної поліції в Черкаській області,
третя особа, що не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - 
Уманська міська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору: Уманська міська державна нотаріальна контора, про скасування заборони на відчуження нерухомого майна, у складі головуючого судді Годік Л. С., 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

14 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом вищезазначеного змісту.
Позовні вимоги мотивовані тим, що йому належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно виданим відділом житлового господарства Уманської міської ради 18 червня 2003 року.
В даний час ОСОБА_1 вирішив розпорядитися своєю частиною квартири, однак, при зверненні до нотаріуса дізнався, що на його нерухоме майно, відповідно до постанови Уманського МВ УМВС України в Черкаській області від 27 березня 2009 року, накладено арешт на 1/2 частину квартири. Уманською міською державною нотаріальною конторою 07 квітня 2009 року були внесені відомості про заборону відчуження належної йому частини, дана заборона перенесена до Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна.
Вказує, що 09 червня 2021 року звернувся в відділ поліції м. Умані, так як дана постанова про накладення арешту на майно була винесена слідчим в рамках кримінального провадження, однак, постанову про накладення арешту йому не надали, оскільки відповідно довідки Уманського міськрайонного суду Черкаської області кримінальна справа № 1-172 -2009 року знищена у зв`язку з закінченням терміну зберігання 13 березня 2017 року. По даній кримінальній справі його було засуджено за ч.1 ст. 309 КК України, вирок виконано. При ухваленні вироку Уманським міськрайонним судом Черкаської області не було вирішено питання про зняття арешту.
За наведених обставин позивач просив суд зняти заборону на відчуження нерухомого майна, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , внесену реєстратором Уманської міської державної нотаріальної контори 07 квітня 2009 року за номером 8621389.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУНП в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: Уманська міська державна нотаріальна контора, про скасування заборони на відчуження нерухомого майна, задоволено.
Скасовано заборону на відчуження (арешт) нерухомого майна, а саме 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , внесену реєстратором Уманської міської державної нотаріальної контори 07 квітня 2009 року за номером 8621389.
Рішення мотивовано тим, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З матеріалів справи вбачається, що вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 квітня 2009 року у справі № 1-172-2009 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 грн., який останній сплатив. Згідно довідки Уманського міськрайонного суду Черкаської області справа № 1-172-2009 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 309 КК України знищена у зв?язку із закінченням терміну зберігання, згідно акту від 13 березня 2017 року. 
На час вчинення нотаріусом реєстраційної дії накладення арешту на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , вказана  квартира на праві власності належала ОСОБА_1 , інформація щодо кримінального провадження у якому накладався арешт на вказане майно також відсутня.
Виходячи з того, що арешт, накладений на майно позивача, порушує його право користування та розпорядження цим майном на власний розсуд, а також принцип непорушності права власності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та скасування вказаного арешту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 18 серпня 2021 року, ГУ НП в Черкаській області, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, порушило питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована переконанням скаржника, в тому, що місцевим судом при ухваленні судового рішення не враховано, що ГУНП в Черкаській області жодними діями не порушувало право позивача, оскільки обтяження на нерухоме майно вносилося за постановою Уманського МВ УМВС України в Черкаській області, тоді як ГУНП  не являється правонаступником УМВС в Черкаській області.
Крім того, арешт було накладено органом досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року. Водночас, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, особа яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства, і такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України є ефективним. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 висловив свої заперечення щодо доводів  апеляційної скарги, просив відмовити в  її задоволенні ГУНП  в Черкаській області.  Оскаржуване рішення залишити без змін. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ГУ НП в Черкаській області.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року розгляд апеляційної скарги призначено на 07 жовтня 2021 року на 14 год. 15 хв., в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 24 липня 2003 року, виданого відділом житлового господарства Уманської міської ради, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 10). 
Право власності зареєстровано згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ВАА № 491767 від 13 серпня 2003 року (а. с. 9).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 260772283 від 09 червня 2021 року, 07 квітня 2009 року за № 8621389 Уманською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н від 27 березня 2009 року Уманського МВ УМВС України в Черкаській області накладено арешт на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому зазначено власника - ОСОБА_1 (а. с.6).
Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 квітня 2009 року № 1-172-2009 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 грн., який останній сплатив (а. с. 8, 11). 
Згідно довідки Уманського міськрайонного суду Черкаської області справа №         1-172-2009 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 309 КК України знищена у зв`язку із закінченням терміну зберігання, згідно акту від 13 березня 2017 року (а. с. 7).

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками.
Предметом даного спору є звільнення майна з-під арешту яке належить особі, що була учасником кримінального провадження, яке на момент розгляду даної зави є завершеним. 
В ході судового розгляду в суді першої інстанції встановлено, що на час вчинення нотаріусом реєстраційної дії – накладення арешту на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , вказана частина квартира на праві власності належала ОСОБА_1 . Водночас інформація щодо кримінального провадження у якому накладався арешт на дане майно, відсутня. Вирок виконано.
В свою чергу колегія констатує, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. 
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. 
Зі змісту ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. Зазначена норма процесуального права певною мірою є аналогічною наведеній у ч. 1 ст. 324 КПК України 1960 року. 
Після виконання вироку втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.
Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Водночас, способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час постановлення судом вироку, яким закінчується судовий розгляд справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.
Встановлено, що арешт на майно ОСОБА_1 про зняття якого порушено питання у приведеному позову було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.
Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 квітня 2009 року № 1-172-2009 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 грн., який останнім сплачено.
Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.
Проте положеннями цього Кодексу передбачався  наступний порядок щодо скасування арешту на майно: на підставі постанови слідчого в порядку ч. 6 ст. 126 КПК України 1960 року, або судом під час попереднього судового засідання в порядку ст. 253 КПК України 1960 року, під час ухвалення вироку в порядку ст. 324 КПК України 1960 року або судом в порядку виконання вироку в порядку ст. 409, 411 КПК України 1960 року.
Відповідно до ст. ст. 125-126 КПК України 1960 року арешт на майно по кримінальній справі накладається з метою забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна.
Міра покарання за ч. 1 ст. 309 КК України 2001 року, за якою був засуджений ОСОБА_1 , не передбачала конфіскації майна. Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлявся. 
Згідно із ч. 1 ст. 324 КПК України постановляючи вирок суд, зокрема, має вирішити питання, що робити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.
Відповідно до ст. 409 КПК України 1960 року, питання про різного роду сумніви та протиріччя, які виникли при виконання вироку, вирішуються судом, який постановив вирок.
Способів виправлення помилки, допущеної судом у зв`язку з неприйняттям під час ухвалення вироку у кримінальній справі рішення про скасування арешту майна, після закінчення кримінального провадження КПК України 1960 року не встановлював.
Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після розгляду кримінальної справи в рамках якої накладено даний арешт, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого, прокурора або суду на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.
Однак, нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра тривалий час потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. 
Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.
Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Ухвалення вироку у кримінальному провадженні є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. В свою чергу, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.
Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.
Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 першої ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення ж цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. 
Місцевий суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, правомірно дійшов висновку що даний спір про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.
В свою чергу аргументи апеляційної скарги є невмотивованими належними та допустимими доказами, дублюють мотиви наведені відповідачем у відзиві поданому до суду першої інстанції, та враховувалися при ухваленні оскаржуваного рішення, оскільки судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.
Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження постановленням вироку, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин, та відповідно підлягає розгляду в порядку ЦПК, що спростовує доводи апеляційної скарги.
В аспекті вищенаведеного судова колегія констатує, що рішення суду першої інстанції є законним, оскільки суд правильно встановив обставини у справі та відповідні їм правовідносини, обґрунтовано прийшов до висновку, що накладений арешт в рамках кримінального провадження, яке завершено є публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали з підстав тривалого сплину часу, що минув після виконання вироку. Обмеження права власності позивача за наведених підстав є необґрунтованим. 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2021 року.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та на умовах передбачених ЦПК України.
Текст постанови складено 12 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                                                                 Л. І. Василенко 

Судді                                                                                                             В. Г. Бородійчук 

                                                                                                                       В. О. Єльцов