Номер провадження: 22-ц/813/8492/21 
Номер справи місцевого суду: 495/1793/20
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням 

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням – відмовлено.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на незаконність рішення суду, просить суд рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року – скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування домоволодінням по АДРЕСА_1 . 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги та рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року залишити в силі (а.с. 95-98). 
В судове засідання, призначене на 02.12.2021 року,  сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
22.11.2021р. до канцелярії апеляційного суду від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , надійшло клопотання, у якому представник просила надати їй можливість участі у судовому засіданні по справі, призначеному на 02.12.2021 року в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням технічних засобів, однак вже 25.11.2021 року представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 звернулася до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, замість участі в засіданні в режимі відео конференції. 
Крім того, 26.11.2021 року до канцелярії апеляційного суду також надійшла заява від представника ОСОБА_1 – адвоката Волощук Т.В., у якій остання теж просить відкласти розгляд справи у зв`язку із знаходженням у щорічній відпустці до 03.12.2021 року.
Дослідивши подані клопотання, колегія суддів виходить із наступного.
Так, відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.
Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
 Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
На підставі наведеного, за умови, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, тому апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися та повідомлялися завчасно і належним чином про дату, час та місце розгляду справи, жодних обгрунтованих причин для відкладення розгляду справи клопотання не містять.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно приєднаної до матеріалів справи позивачем копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.01.1989 року, ОСОБА_1 отримав у спадок після ОСОБА_4 житловий глинобитний будинок площею 39,3 кв.м., з оцементованою цистерною, розташований в АДРЕСА_1 .
Як вбачається з Витягу з домової книги для прописки громадян, що мешкають по АДРЕСА_1 , у ньому зареєстровані, окрім інших, позивач - з 1991 року і відповідач по справі з 1996 року.
У відповідності до акту, складеного КП «ЖЕО №1» від 03.03.2020 року, власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.01.1989 року.
За вищевказаною адресою зареєстрована колишня дружина власника ОСОБА_2 , з 23.10.1996 року. Зі слів сусідів, ОСОБА_2 не проживає по АДРЕСА_1 , з 2015 року. Факт не проживання підтверджують сусіди: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Судом також встановлено, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.1993 року, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/10156/19 від 17.02.2020 року був розірваний.
Разом з тим, згідно доказів приєднаних до відзиву відповідача вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 01.07.1997 року, виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської Ради народних депутатів винесено Рішення № 783 від 17.07.1997 року «Про надання дозволу на будівництво нового житлового будинку зі зносом старого по АДРЕСА_1 ».
Пунктом 2 наведеного вище рішення, зобов`язано гр. ОСОБА_1 після закінчення будівництва нового житлового будинку здати його в експлуатацію.
21.07.1999 року ОСОБА_1 отримав Дозвіл ДАБК на виконання робіт за № 194, та розробив План забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
28.01.2013 року позивач виготовив технічний паспорт на садовий /індивідуальний/ житловий будинок АДРЕСА_1 , проте у ньому наявний штамп про самочинні будівництва, а саме житловий будинок літ «Б», підвал, сарай, сарай, прибудова.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що у позивача відсутнє право власності на новозбудований житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстрація відповідача, так само як і позивача загалом припинилась разом із припиненням права власності на старий будинок за вищевказаною адресою, який був успадкований 12.01.1989 року, а тому з урахуванням недоведеності вимог позивача та факту порушення його прав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ст. ст. 15,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.
У відповідності до ст. 391 ЦК України, тільки власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном..
За правилом ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Частиною 3 цієї статті визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Виходячи із змісту частин 1 та 2 ст. 331, ч.1 ст. 128 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.
У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.  
У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.  
У відповідності до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.
Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.
Відповідно до   ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Верховний Суд у Постанові від 12.09.2018 у справі № 727/11132/14-ц дійшов висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Вказане відповідає також правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.
Судовим розглядом справи встановлено, що отриманий у спадок ОСОБА_1 , згідно Свідоцтва про право на спадщину від 12.01.1989 року, глинобитний житловий будинок площею 39,3 кв.м. по АДРЕСА_1 був знесений позивачем та на підставі дозвільних документів на його місці збудовано новий житловий будинок літ «Б», який всупереч норм чинного законодавства не був ведений в експлуатацію та не зареєстрований за позивачем.
Враховуючи вищевикладене, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вимог позивача та факту порушення його прав, оскільки у позивача відсутнє право власності на новозбудований житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстрація відповідача так само як і позивача загалом припинилась разом із припиненням права власності на старий будинок за вищевказаною адресою, який був успадкований 12.01.1989 року.
Як вбачається з доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 фактично лише наводить перелік норм статей 317, 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР та рішень ЄСПЛ, однак не містить жодних доводів, тверджень, заперечень щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
При цьому, посилання апелянта ОСОБА_1 на норму ст. 405 ЦК України є необґрунтованим, оскільки як вірно встановив суд першої інстанції, у зв`язку із припиненням права власності на старий будинок, в зв`язку з його знесенням, у ньому автоматично припинилась реєстрація членів сім`ї.
Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить жодних доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 06.12.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 С.М. Сегеда 

О.С. Комлева