ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/5621/20                                        Головуючий суддя І інстанції Лук`яненко С. А.
Провадження № 22-ц/818/4865/21                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про приватну власність, з них:
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2021 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 червня 2021, ухвалене у складі головуючого судді Лук`яненко С.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів, із зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів,

встановив:

08 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме транспортного засобу - автомобіля "Фольксваген Пассат Б 5" 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , стягнути з відповідача на її користь в рахунок компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля суму в розмірі 84000 гривень та судовий збір. 
Позовна заява мотивована тим, що з 05.10.1996 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . За час шлюбу у травні 2019 року ними був придбаний автомобіль "Фольксваген Пассат Б 5" 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість якого вона оцінює в 168000 гривень. На даний час між ними існує спір про розірвання шлюбу і вона з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу спірного майна. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, то просить стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості її частки в розмірі 84000 грн.
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 20 жовтня 2020 року подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій остаточно просила суд в порядку поділу майна, набутого під час шлюбу, стягнути з ОСОБА_1 на її користь разом з компенсацією 1/2 вартості автомобіля Volkswagen Passat, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , в розмірі 84000 грн., також компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску, в розмірі 18500 грн., а разом 102500 грн., і судові витрати. В обґрунтування зазначила, що за відповідачем зареєстрований також автомобіль ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 , який набутий під час шлюбу. Вартість вказаного автомобіля вона оцінює в 37000 гривень, а отже розмір компенсації вартості 1/2 частини вказаного автомобіля становить 18500 грн.
06 жовтня 2020 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву, яку в подальшому уточнив та остаточно просив суд поділити спільне майно подружжя, стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 45570 грн., що становить 1/2 частину коштів, отриманих від продажу автомобіля "Geely", грошові кошти у розмірі 70702 грн., що становить 1/2 частину займаних коштів по борговій розписці на придбання автомобіля Volkswagen Passat, жовтого кольору, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що оскільки автомобіль Volkswagen Passat, жовтого кольору, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , був придбаний під час шлюбу і є неподільним, а він має право управління даним автомобілем та експлуатує даний транспортний засіб, то він не заперечує проти сплати компенсації ОСОБА_2 за її частку. В той час він не погоджується із сумою компенсації, оскільки ОСОБА_2 не надала жодних документів на підтвердження ціни автомобіля. Відповідно до звіту про оцінку майна колісного транспортного засобу №8/09/2020, зробленому 24.09.2020 суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 , вартість об`єкту оцінки складає 110340 грн., отже грошова компенсація становить 55170 грн. Крім того, ОСОБА_2 приховала, що під час шлюбу у 2010 році за спільні сімейні кошти вони придбали автомобіль "Geely", який у березні 2020 року був проданий за 2400 євро, а виручені від продажу автомобіля кошти вони позичили доньці ОСОБА_3 на придбання автомобіля "Nissan Tiida" вартістю 5800 доларів США, залишок яких донька добавила. Право власності на автомобіль не зареєстроване з причини встановлення карантину, приватним нотаріусом Шеметовою О.В. на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продавець видав генеральну довіреність із правом набуття права власності після зняття суворого карантину. Отже, позичені спільні сімейні кошти з продажу автомобіля "Geely" є спільними сумісними і підлягають розподілу, тому частина грошей в сумі 1200 євро належать йому. Крім того, під час шлюбу, в інтересах сім`ї, був отриманий безпроцентна позика 5000 доларів на придбання спірного автомобіля Volkswagen Passat. Вказану суму він 15.03.2019 року взяв у борг строком на 2 роки до 15 березня 2021 року, про що написав розписку, і вони придбали на ці кошти автомобіль Volkswagen Passat, жовтого кольору, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Він розраховував на часткове погашення боргу в результаті продажу автомобіля "Geely", але всі кошти позичили ОСОБА_3 , тому борг 5000 доларів не зменшився і підлягає розподілу.
17 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на заяву ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог, в якому вказав ті ж обставини, які зазначені у відзиві на позов, стосовно не підтвердження ОСОБА_2 вартості автомобіля Volkswagen Passat, жовтого кольору, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а також щодо неможливості виконати ухвалу суду і надати копію договору-продажу цього автомобіля, так як у нього немає документів, що стали підставою для перереєстрації автомобіля.
08 грудня 2020 року представник ОСОБА_2 подав відзив на уточнену позовну заяву ОСОБА_1 , в якій зазначив, що оскільки у звіті про оцінку майна автомобіля "Фольксваген Пассат Б5" держномер НОМЕР_1 , який наданий ОСОБА_1 , не вказані виконані процедури з оцінки майна, то такий звіт є неналежним доказом. Автомобіль "Geely" ніколи не перебував у власності подружжя, а отже не міг бути проданий, при цьому ОСОБА_1 не вказує конкретно, що це за автомобіль, його держномер, або інші відомості, які б дозволили його ідентифікувати, не надає жодних правовстановлюючих документів на нього. За таких обставин ОСОБА_2 не може надати розгорнутих пояснень, оскільки не розуміє про який транспортний засіб йдеться. Стосовно боргу в 5000 доларів США може зазначити, що жодних договорів позички під час спільного проживання з ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не укладала і ніяких грошей від договору позички до сімейного бюджету не надходило. Отже, підписання ОСОБА_1 будь-якого боргового документа покладає обов`язки тільки на нього, оскільки відповідний договір (якщо він взагалі був укладений) не був укладено в інтересах сім`ї, а дружина не надавала згоди на його укладання. Враховуючи, що ОСОБА_1 має невеликий заробіток, то взагалі невідомо як йому могли позичити кошти без будь-якого забезпечення зобов`язання. Автомобіль "Nissan Tiida" держномер НОМЕР_3 був придбаний донькою сторін за її власні кошти, а не за гроші її батьків. Копію Генеральної довіреності на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на реєстрацію та продаж зазначеного автомобіля надати не можуть, оскільки автомобіль був придбаний у березні 2020 року, ОСОБА_3 передала продавцеві суму 5700 доларів США. Однак із запровадженням жорсткого карантину сервісні центри МВС не працювали і ОСОБА_3 не могла зареєструвати автомобіль на своє ім`я, тому продавець видав на ім`я ОСОБА_2 довіреність на продаж цього автомобіля і після закінчення карантинних обмежень вона від імені продавця підпише відповідний договір купівлі-продажу у сервісному центрі МВС. 29.08.2020 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 звернулись до сервісного центру МВС і зареєстрували автомобіль за ОСОБА_3 , а довіреність залишилась в сервісному центрі МВС. Враховуючи вищевикладене, просить відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.
08 грудня 2020 року представник третьої особи ОСОБА_3 надав письмові пояснення щодо зустрічної позовної заяви і уточненої зустрічної позовної заяви, зазначивши, що ОСОБА_3 стверджує, що автомобіль "Nissan Tiida" держномер НОМЕР_3 був придбаний нею на власні кошти, за рахунок особистих заощаджень. Вона є повнолітньою особою, протягом 2018-2020 років здійснювала трудову і підприємницьку діяльність. 10.10.2018 ОСОБА_3 була прийнята на роботу до ТОВ "Скорто Солюшенс Інтернейшнл" на посаду аналітика комп`ютерних систем, де працювала до 07.08.2019 року, у 2019-2020 роках отримувала стипендію від "Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут". Крім того, вона є фізичною особою-підприємцем і здійснювала свою діяльність у період з 04.08.2019 по 23.12.2019 року, а також з 07.02.2020 р. і по цей час. Як вбачається із роздруківки з особистого кабінету платника податків станом на 08.10.2020 року, зароблена нею сума складає 644019,93 грн., що у чотири з половиною рази перевищує вартість автомобіля, а отже твердження ОСОБА_1 не відповідають дійсності, і він не надав жодних доказів стосовно надання будь-яких коштів на купівлю зазначеного автомобіля. За таких обставин просить, задовольнити первісний позов із урахуванням збільшення позовних вимог і відмовити у задоволенні зустрічного позову із урахуванням уточненої позовної заяви, стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.
24 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що ним був наданий звіт про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Volkswagen Passat, жовтого кольору, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а ОСОБА_2 не надано жодних доказів на підтвердження заявленої в якості компенсації суми в розмірі 84000 грн. Він не заперечує проти стягнення з нього компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, яка зазначена у відповіді Головного сервісного центру МВС. 28.03.2011 року ОСОБА_5 власник автомобіля Geely MR 7151, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 продала належний їй автомобіль по генеральній довіреності посвідченій приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сіверіною К.В., яку видала на його ім`я. Вартість проданого автомобіля становила 6000 доларів США, розрахунок відбувався в присутності ОСОБА_2 . Хоча у власність подружжя автомобіль не переходив, вони користувалися і розпоряджалися автомобілем 9 років, а 17.04.2020 року за згодою ОСОБА_2 , за її присутності та отриманням грошових коштів, продав вказаний автомобіль ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про що надав генеральну довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, отримавши від продажу 2400 євро. Отже ОСОБА_2 достовірно відомо про цей автомобіль і його продаж. Стосовно боргової розписки він зазначає, що один екземпляр знаходиться у ОСОБА_2 разом з його особистими речами, а другий екземпляр у ОСОБА_8 . А згода ОСОБА_2 на підписання боргової розписки не потрібна, оскільки вона була обізнана про купівлю автомобіля і вона брала участь в укладанні цього правочину, а також при передачі грошових коштів. ОСОБА_2 працює медсестрою і отримує мінімальну заробітну плату і не має грошових коштів на самостійне придбання автомобіля, крім того нею не надано жодних доказів, що вона могла самостійно придбати автомобіль Volkswagen Passat. Автомобіль ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску, юридично є його власністю, але фактично у 2017 році був проданий місцевому мешканцю, який сплатив за нього 800 доларів США. Про продаж було відомо ОСОБА_2 , порадившись з нею і покупцем, вони вирішили документально не оформлювати даний транспортний засіб, а отже ОСОБА_2 вводить суд в оману. Крім того, оцінивши автомобіль у 37000 гривень ОСОБА_2 не надала жодних доказів його вартості.
24 грудня 2020 року ОСОБА_1 уточнив зустрічну позовну заяву, зазначивши підстави наведені ним раніше, а також заявив додатково вимогу про стягнення з ОСОБА_2 коштів у розмірі 11247,42 грн. (еквівалент 400 доларів США), що становить 1/2 частину коштів, отриманих від продажу автомобіля ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску.
22 січня 2021 року від представника ОСОБА_2 надійшли заперечення на відповідь на відзив на уточнену зустрічну позовну заяву, в яких він навів обставини, зазначені раніше у його відзиві на зустрічну позовну заяву і поясненнях, а також вказав, що ОСОБА_1 , зазначаючи про невеликі доходи ОСОБА_2 , не надав жодних доказів своїх власних доходів, які є низькими. За договором позики потрібна обов`язкова письмова згода подружжя, яку вона не надавала, а також не надано доказів, що дана угода відбувалася в інтересах сім`ї. Зазначаючи, що гроші за автомобіль "Geely" були отримані подружжям спільно, дуже дивною є позиція ОСОБА_1 щодо стягнення компенсації 1/2 частини його вартості з ОСОБА_2 . Автомобіль ВАЗ 21063 д/н НОМЕР_2 був придбаний під час шлюбу і належить подружжю, жодної згоди на його продаж вона не надавала. Фактично цей автомобіль знаходився у володінні і користуванні ОСОБА_1 , він ніколи не повідомляв про намір його продати і жодних коштів до сімейного бюджету від його продажу не надходило. Отже в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.
28 січня 2021 року від ОСОБА_1 до суду надійшли додаткові пояснення на заперечення, в яких він зазначає, що визнає позов тільки згідно наданих ним доказів щодо оцінки транспортного засобу від 24.09.2020 року. Автомобіль ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 проданий за згодою і в присутності ОСОБА_2 за 800 доларів США, що підтвердить свідок. ОСОБА_2 не надала доказів, що вона могла б самостійно придбати автомобіль без коштів, позичених у ОСОБА_8 , і що вказані кошти були витрачені не в інтересах сім`ї. Враховуючи, що усі транспортні засоби придбавалися під час шлюбу і оформлювалися на нього, ОСОБА_2 ніколи не заперечувала на зміну транспортних засобів і фактично надавала згоду на відповідні правочини.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2020 року заяву представника позивача адвоката Таш`яна Віталія Івановича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. 
Накладено арешт на автомобіль марки Volkswagen Passat, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_5 , який зареєстрований за ОСОБА_1 . 
Накладено арешт на автомобіль марки ВАЗ 21063, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_6 , який зареєстрований за ОСОБА_1 .
В задоволенні заяви про забезпечення позову в іншій частині відмовлено (а.с.77-79 т.1).
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року позов задоволено.
Здійснено поділ майна, а саме автомобіля «Фольксваген Пассат Б5» 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації за Ѕ частини вартості автомобіля грошові кошти в розмірі 55170 гривень, залишивши вказаний автомобіль у власності ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частці за кожним на автомобіль ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску без його реального поділу і залишити вказаний автомобіль у їх спільній частковій власності.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1025 грн.80 коп.
В задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів -відмовлено.
Додатковим рішенням цього ж суду від 04 червня 2021 року було стягнуто з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати в частині задоволення вимоги про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частці за кожним на автомобіль ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску без його реального поділу і залишити вказаний автомобіль у їх спільній частковій власності, відмовивши у задоволенні вимоги. Додаткове рішення змінити в частині задоволення вимоги у розмірі 7000 грн. на правничу допомогу та зменшити її розмір до співмірного та розумного, з урахуванням витраченого часу, складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи для сторін. Вирішити питання про розподіл судових витрат.
Вказав, що він є власником легкового автомобіля Volkswagen Passat, жовтого кольору, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , на даний час продовжує керувати та обслуговувати даний автомобіль. Куплений автомобіль у шлюбі, зі згоди (тоді ще дружини) ОСОБА_2 , яка безпосередньо схвалила вибір ОСОБА_1 на його придбання, безпосередньо надала письмову згоду в органах МРЕВ та на правах дружини, користувалась транспортним засобом разом із ОСОБА_1 . Жодних претензій, зауважень, тощо щодо самого автомобіля, його ціни чи оформлення не на її ім`я ОСОБА_2 жодного разу не висловлювала. При підписанні договору купівлі продажу автомобіля ОСОБА_2 чітко знала про реальну вартість автомобіля, була присутня при розрахунку із продавцем.
При цьому, в позовній заяві навмисно завищила ринкову вартість спірного автомобіля, для отримання якомога більше грошей своєї частки, жодних доказів щодо вартості автомобіля не надала, не пояснила суду, яку матеріальну частку ОСОБА_2 безпосередньо внесла для покупки спірного автомобіля. Всі ці факти вказують на те, що ОСОБА_2 позивалась до суду із «штучним позовом» за для своєї матеріальної вигоди, хоча жодної копійки для купівлі автомобіля ОСОБА_2 не вклала.
ОСОБА_1 , навпаки, як відповідач, добросовісно поставився до вимоги ОСОБА_2 , зробив та надав звіт про оцінку майна № 8/09/2020 колісного транспортного засобу, зробленого 24.09.2020 суб`єктом оціночної діяльності, фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 , із зазначеною вартістю у 110340 грн. Суд в цій частині взяв до уваги вартість саме звіту про оцінку транспортного засобу, але, задовольнив позовну вимогу ОСОБА_2 не частково, а в повному обсязі, хоча вона просила суд стягнути з ОСОБА_1 суму значно більшу, ніж ту, що визначена у звіті про оцінку майна.
Зазначив, що ОСОБА_1 за даними МРЕВ та за документами є власником автомобіля ВАЗ 21063, 1992 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 . Але, фактично, експлуатує та обслуговує автомобілем інша особа, ОСОБА_10 , діє по генеральній довіреності, яку отримав від подружжя ОСОБА_2 в 2017 році. Так, приблизно в 2017 році подружжя (на той час) ОСОБА_2 вирішили продати вказане авто, яке оцінили у 800 доларів США. Оскільки покупцем виявився місцевий мешканець, якого подружжя добре знали, порадившись один з одним, а потім і з покупцем втрьох, вирішили документально не оформлювати даний транспортний засіб. Передача автомобіля відбулась зі згоди ОСОБА_2 , кошти у сумі 800 доларів США подружжя вже отримало, чим поповнило бюджет сім`ї, тому вказана сума є спільними коштами. Шлюб між подружжям розірваний лише в 2020 році, тобто, три роки ОСОБА_2 знала про те, що їх автомобіль знаходиться у третій особи, про те, що цей чоловік використовує їх із чоловіком транспортний засіб, але за три роки жодного разу не піднімала питання повернення автомобіля у сім`ю, не зверталась із позовом до суду про витребування з чужого володіння автомобіля, а тому є всі підстави вважати, що ОСОБА_2 достовірно обізнана про продаж автомобіля, про довіреність із правом продажу третій особі, про 800 доларів США, які витратили подружжя вдвох. Поведінка ОСОБА_2 не була б такою, якщо б вона знала, що чоловік без її згоди наважився комусь віддати чи подарити автомобіль. Оскільки ОСОБА_2 звернулась до суду із вимогою щодо даного автомобіля, то як сторона повинна довести та пояснити, чому їх сімейний автомобіль три роки знаходиться у сторонньої особи. ОСОБА_2 до осені 2020 року жив з ОСОБА_2 однією сім`єю.
Вказав, що ОСОБА_2 не доведено жодних обставин справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, не надано жодних доказів чи будь - яких інших пояснень, як само автомобіль опинився у сусіда ОСОБА_10 та чому жодного разу, доки ОСОБА_1 проживав разом із нею, та після того, як пішов із сім`ї, навіть, при подачі позовної заяви до суду ОСОБА_2 не заявляла вимоги щодо розподілу спірного автомобіля. А лише, пізніше, уточнила їх та ввела суд в оману щодо надання своєї згоди на користування та експлуатацію даного автомобіля взамін на 800 доларів США. При цьому, ані висновку про оцінку авто не надала, ані експертизу не провела.
Зазначив, що у ході судового розгляду справи представник позивача заявляв про намір стягнення коштів на правничу допомогу, але формально, без зазначення конкретної суми. Тому ОСОБА_1 не заявляв клопотання про зменшення суми, оскільки не розумів, про яку саме суму йдеться. Лише після винесення судового рішення по суті представник позивача подав до суду заяву про винесення додаткового рішення. В судове засідання для розгляду даного питання ОСОБА_1 не викликався, повістку про розгляд справи не отримував, а тому не знав про розгляд даного питання, чим позбавлений права на подачу клопотання про зменшення розміру на правничу допомогу. Надані поштою копії квитанції про оплату нічим не підтверджені, оскільки судом оригінали документів не досліджені. Розмір правової допомоги набагато завищений, оскільки ОСОБА_3 участі в судових засіданнях не брала, а адвокат Таш`ян Р.І. направив лише письмові пояснення ОСОБА_3 поштою суду та сторонам. З урахуванням зайнятості адвокат Таш`ян Р.І. у даному судовому процесі (2 судових засідання з представництва позивача та 1 письмові пояснення від третьої особи ОСОБА_3 ) правова допомога складається з послуг «Укрпошти».
Посилається, на правові висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі №753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі №910/3929/18, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого2020 року управі №755/9215/15-впровадження №14-382цс19)та інших.
У письмовому відзиві представник позивача ОСОБА_2 -адвокат Таш`ян Р.І. просить залишити без змін рішення від 18.05.2021 та додаткове рішення від 04.06.2021, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вказав, що судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1  належать два автомобілі: Volkswagen Passat, державний номер  НОМЕР_1 , 2001 р.в. та автомобіль ВАЗ 21063, державний номер  НОМЕР_7 , 1992 р.в., які були набуті під час шлюбу (відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від 07.10.2020 р. № 31/20-1793 та від 22.10.2020 р. № 31/20-2052), і на підставі цього суд цілком обґрунтовані дійшов висновку про те, що ці транспортні засоби належать подружжю на праві спільної сумісної власності. У контексті цього питання цього питання також звертаємо увагу суду на правовий висновок Верховного Суду, що міститься у постанові по справі № 683/2694/16-ц від 30.10.2019 р. про те,  що спірний автомобіль у власність позивача не перейшов, оскільки не був оформлений у встановленому законом порядку». Таким чином, власниками автомобіля ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 є позивачка та відповідач, а не ОСОБА_10 . 
Зазначає, що єдиним доказом відповідача є письмі пояснення самого ОСОБА_10 , які суд першої інстанції цілком правильно визнав непереконливими і недостатніми, оскільки ОСОБА_10 є заінтересованою особо, і крім того, навіть не з`явився до суду для дачі показань як свідок. Позивачка ще раз наголошує на своїй позиції: автомобіль ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 , 1992 р.в. нікому не продавався, ніякий договір подружжя ОСОБА_2 стосовно нього не укладало. Факт тимчасового знаходження даного автомобіля у ОСОБА_10 пояснюється тільки тим, що відповідач знаходиться у товариських стосунках з ОСОБА_10 , і дозволяв йому користуватися автомобілем, оскільки сам їздить на іншому (Volkswagen Passat, державний номер НОМЕР_1 ). Позивачка не знає точно, чи сплачує ОСОБА_10 за таке користування кошти ОСОБА_1 , однак категорично стверджує, що жодної згоди на продаж автомобіля не надавала. У цьому контексті звертаємося до положень ч. 3 ст. 65 СК України, яка встановлює, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Вважає, що доводи апелянта про продаж автомобіля ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 не відповідають дійсності, і суд першої інстанції цілком правильно здійснив поділ цього майна як набутого у шлюбі.
Вказує, що відповідач в апеляційній скарзі зазначає про незгоду з оцінкою автомобіля визначення вартості автомобіля "Фольксваген Пассат Б5" держномер НОМЕР_1 , яку зробила позивачка у своєму відзиві на зустрічну позовну заяву. Однак суд першої інстанції взяв до уваги саме надану відповідачем оцінку вартості цього транспортного засобу, і рішення у цій частині не оскаржується жодним учасником справи. Відповідно, позивачка також не надає детальних пояснень з цього питання у зв`язку із межами розгляду справи апеляційним судом.
Також відповідач оскаржує додаткове рішення суду першої інстанції від 04.06.2021 р. та просить зменшити розмір відшкодування понесених третьою особою витрат на правову допомогу. Оскільки ця частина апеляційної скарги безпосередньо не стосується прав та законних інтересів позивачки, вважає, що надавати свої детальні заперечення стосовно цього питання, а лише зазначає, що погоджуємося з доводами, які містяться у відзиві третьої особи, і тому просимо залишити додаткове рішення суду першої інстанції від 04.06.2021 р. без змін.
Повідомляє, що відповідно до ст. ст. 133, 134, 137 ЦПК України, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 понесла судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.
У письмовому відзиві представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Таш`ян Р.І. просить залишити без змін рішення від 18.05.2021 та додаткове рішення від 04.06.2021, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вказує, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції від 18.05.2021 р. у частині задоволення вимог про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці за кожним на автомобіль ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску без його реального поділу і залишення вказаного автомобіля у їх спільній частковій власності. Безпосередньо рішення суду в цій частині не стосується прав та законних інтересів третьої особи, тому ми не будемо надавати свої детальні заперечення стосовно цього питання, а зазначимо лише, що погоджуємося з доводами, які містяться у відзиві позивачки, і тому просимо залишити рішення суду першої інстанції від 18.05.2021 р. без змін.
Зазначає, що відповідач оскаржує додаткове рішення суду першої інстанції від 04.06.2021 р. та просить зменшити розмір відшкодування понесених третьою особою витрат на правову допомогу, оскільки саме ця частина апеляційної скарги стосується прав та законних інтересів третьої особи, надає заперечення у формі відзиву. Представником третьої особи було дотримано всю процедуру подання відповідних доказів та заяви про відшкодування понесених судових витрат, і суд першої інстанції цілком правильно задовольнив її.
Вказує, що не відповідає дійсності твердження апелянта, що під час розгляду справи не було зазначено попереднього (орієнтовного) розміру витрат на правову допомогу, оскільки сума була зазначена у поясненнях третьої особи від 07.12.2020 р. (першій заяві по суті справи).
Вважає, що розмір витрат на правову допомогу не є завищеним.
Звертає увагу, що у контексті цього питання суд першої інстанції цілком правильно врахував наступні обставини: пов`язаність витрат з розглядом справи - необхідність подання пояснень третьої особи стосовно необґрунтованості доводів відповідача про включення до складу майна подружжя автомобіля «Nissan Tiida» держномер НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_3 . Також витрати полягали у необхідності представником третьої особи брати участь у судових засіданнях для захисту інтересів клієнта; обґрунтованість та пропорційність витрат: вартість автомобіля «Nissan Tiida» держномер НОМЕР_3 становить еквівалент 5 700 дол США, тобто приблизно 154 000 грн. Тому сума 7 000 грн є співмірною розміру вимог за зустрічною позовною заявою та уточненою зустрічною позовною заявою відповідача; поведінку відповідача, який навів у зустрічній позовній заяві явно необґрунтовані доводи стосовно включення до складу майна подружжя автомобіля «Nissan Tiida» держномер НОМЕР_3 , який належить третій особі. Відповідач як батько третьої особи прекрасно знав, що доходи ОСОБА_3 перевищують сукупний дохід подружжя у кілька разів, і відповідно, вона здатна самостійно придбати собі автомобіль; поведінку відповідача, який жодного разу не з`явився до судового засідання під час розгляду справи у суді першої інстанції, через що розгляд справи неодноразово відкладався. Усього справа призначалася до розгляду 9 разів (з урахуванням підготовчого провадження та розгляду справи по суті), і представник третьої особи адвокат Таш`ян Р.І.кожного разу з`являвся до суду, що підтверджують його підписи у явочних листах. У цьому контексті твердження апелянта про «формальне залучення адвоката Таш`яна Р.І.» явно не відповідає дійсності.
Зазначив, що відповідач не скористався своїм правом на подання до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таким чином, стягнутий судом першої інстанції розмір відшкодування витрат на правову допомогу є співмірним, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Повідомляє, що відповідно до ст. ст. 133, 134, 137 ЦПК України, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 понесла судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, пояснення представника позивача адвоката Там`ян Р.І., за відсутності інших учасників судового засідання, які повідомлялись судом апеляційної інстанції відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України, що згідно ст. 372 України не перешкоджає її подальшому розгляду, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано будь-яких належних та допустимих доказів укладення договору позики між ним і ОСОБА_8 на суму 5000 доларів США, а також що договір укладався ОСОБА_1 в інтересах сім`ї і за письмовою згодою подружжя, а також, що кошти були витрачені в інтересах сім`ї, а саме на придбання спірного автомобіля Volkswagen Passat, жовтого кольору, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . 
Витрати на професійну правничу допомогу здійснений адвокатом на загальну суму 7000 грн. є співмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги та їх обсягом.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
Так, за змістом статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, згідно із частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України.
Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України.
За загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Доказів наявності між сторонами домовленості щодо поділу спільного майна подружжя або щодо укладення шлюбного договору сторонами суду не надано.
Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з п.п. 1, 3 ч. 1  ст. 57 СК України  особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому, особисто.
Матеріалами справи підтверджується, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 05 жовтня 1996 року Мереф`янською міською радою Харківського району Харківської області, що підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_8 , актовий запис №130.
Під час шлюбу у 2019 році на підставі договору купівлі-продажу 6349/2019/1472811 ними був придбаний автомобіль Volkswagen Passat, жовтого кольору, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу та копіями реєстраційних документів на автомобіль.
З довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області (філія ГСЦ МВС) №31/20-1793 від 07.10.2020 року вбачається, що згідно автоматизованого обліку РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області та державного реєстру МВС України станом на 03.10.2020 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 належать: автомобіль ВАЗ 21063, 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , автомобіль Volkswagen Passat, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області (філія ГСЦ МВС) №31/20-2052 від 22.10.2020 року за даними з Єдиного державного реєстру МВС, автомобіль ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано 16.01.2014 року на підставі довідки-рахунку ВІА 192410 МПП ВИБІР МЕРЕФА.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Стаття 61 СК України передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Відповідно до стаття 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (ст.66 СК України).
У статті 69 СК України вказано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Стаття 71 СК України передбачає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
У статті 370 ЦК України зазначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України.
Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Таким чином, спірні автомобілі є об`єктом спільної сумісної власності сторін як набуті подружжям під час шлюбу у спільну сумісну власність. Іншого судом не встановлено і фактично дані обставини відповідач ОСОБА_1 не оспорює.
За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, судом визнається, що вказане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності - належить кожному з подружжя нарівні, і у разі поділу такого майна частки кожного з подружжя у ньому є рівними, тобто у кожного по 1/2 частці.
Щодо позовних вимог щодо поділу автомобіля Volkswagen Passat, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .
Відповідно до матеріалів справи позивачка просила здійснити поділ майна, стягнувши з відповідача ОСОБА_1 на її користь компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля Volkswagen Passat, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 84000 грн., так як вона оцінює вартість автомобіля в 168000 грн. 
Відповідач не заперечував, щодо стягнення з нього компенсації на користь позивачки вартості Ѕ частини вказаного автомобіля, оскільки він користується і розпоряджається автомобілем, але зазначає, що позивачкою жодним чином не підтверджена сума компенсації, тому він погоджується на компенсацію у розмірі 55170 грн., що становить вартість Ѕ частини автомобіля відповідно до оцінки майна, яка була проведена на його замовлення суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 .
При вирішенні питання про доцільність залишення автомобіля саме відповідачу зі стягненням з нього грошової компенсації на користь позивачки, суд бере до уваги, що такий позов заявила позивач, яка тим самим виявила згоду на припинення її права власності на частку майна з отриманням замість своєї частки грошової компенсації. Суд правильно врахував, що автомобіль є неподільною річчю і є недоцільним залишення автомобіля у спільній власності, оскільки відповідач користується даним автомобілем після припинення сімейних стосунків і він має право керування транспортним засобом, тому необхідно залишити автомобіль саме йому.
Позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження вартості автомобіля Volkswagen Passat, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . В судовому засіданні її представник зазначив, що експертизу вартості автомобілів Volkswagen Passat і ВАЗ 21063 вони проводить не будуть.
Тому суд першої інстанції прийняв звіт про оцінку майна №8/09/2020 від 25.09.2020 року колісного транспортного засобу Volkswagen Passat, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який наданий суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , оскільки його кваліфікація і право на зайняття даним видом діяльності якого підтверджено відповідними документами: копією кваліфікаційного свідоцтва оцінювача МФ №1056 від 15.05.2004 р., копією посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ3404-ПК від 04.03.2020 р., сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності №1259/17 від 29.12.2017 року, копією свідоцтва про реєстрацію у Державному реєстрі оцінювачів від 05.12.2011 №8941. 
Відповідно до Звіту про оцінку №8/09/2020, наданого відповідачем, - ринкова вартість вказаного автомобіля на дату оцінки (вересень 2020р.) становила 110340 грн.
Таким чином, суд першої інстанції здійснив поділ спільного майна саме у такий спосіб, про який просив позивач, але стягнув з відповідача грошову компенсацію у розмірі вартості Ѕ частини автомобіля у сумі 55170 грн., тому колегія суддів відхиляє доводи скарги з цього приводу.
Щодо позовних вимог стосовно поділу автомобіля ВАЗ 21063, 1992 року випуску, номерний знак  НОМЕР_2 . 
Позивачка  ОСОБА_2 просила здійснити поділ майна, стягнувши з відповідача ОСОБА_1 на її користь компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля ВАЗ 21063, 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_2 у розмірі 18500 грн., так як вона оцінює вартість автомобіля у 37000 грн. 
Відповідач ОСОБА_1 заперечував проти такого поділу майна з тих підстав, що автомобіль ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 , хоча і був придбаний під час шлюбу, але був проданий за згодою і в присутності ОСОБА_2 за 800 доларів місцевому жителю, без переоформлення автомобіля, і ОСОБА_2 не надала доказів, що вказані кошти були витрачені не в інтересах сім`ї. 
На підтвердження факту продажу вказаного автомобіля ОСОБА_12 надані письмові пояснення ОСОБА_10 від 17.02.2021 року, в яких він зазначає, що в грудні 2017 року придбав у ОСОБА_1 автомобіль ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2 за 800 доларів США, без переоформлення, по довіреності. Передача грошей і автомобіля відбувалася в присутності дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на даний час автомобіль не переоформлений на нього, але він вважає його своєю власністю.
Позивачка заперечувала, що знала про продаж автомобіля, надавала свою згоду на його продаж і що гроші у розмірі 800 доларів США надходили до сімейного бюджету.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частинах першій, другій статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (стороною).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Відповідно до частини другої статті 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимог щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною 4 ст.334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Частина 4 статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16.
В той час на підтвердження факту продажу автомобіля ОСОБА_1 надав лише письмові пояснення ОСОБА_10 , які суд визнав достатнім доказом того, що купівля-продаж автомобіля ВАЗ 21062 державний номер НОМЕР_2 відбулася, що сім`я отримала грошові кошти у розмірі 800 доларів США і вони були витрачені в інтересах сім`ї, оскільки жодних документів на підтвердження угоди між ними відповідачем не надано, а позивач заперечував свою згоду на продаж автомобіля, отримання коштів за нього і поповнення бюджету сім`ї на суму 800 доларів США. За документами спірний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_1 , а отже перебуває у спільній сумісній власності подружжя і підлягає поділу.
Викликаний у якості свідка ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки, причини неявки невідомі.
Проте поділити вказане майно у спосіб, який зазначила позивачка, шляхом стягнення з відповідача компенсації вартості Ѕ частки вказаного автомобіля у розмірі 18500 грн. не є можливим, оскільки відповідач заперечує проти цього, а ринкова вартість автомобіля не підтверджена жодними доказами, а провести експертизу на підтвердження вартості автомобіля позивачка не бажає.
Висновки суду відповідають матеріалам справи, є обгрунтованими і доводами скарги не спростовуються.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне поділити майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ідеальних часток на спірний автомобіль ВАЗ 21063 без його реального поділу і залишити вказаний автомобіль у їх спільній частковій власності.
Отже, зустрічні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів у розмірі 11247,42 грн. (еквівалент 400 доларів США), що становить Ѕ частину коштів, отриманих від продажу автомобіля ВАЗ 21063 державний номер  НОМЕР_2 , задоволенню не підлягають.
Щодо зустрічних позовних вимог вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 45570 грн., що становить Ѕ частину коштів, отриманих від продажу автомобіля "Geely".
ОСОБА_1 зазначав, що під час шлюбу, у 2010 році за спільні сімейні кошти подружжя придбало автомобіль "Geely", який у березні 2020 року зі згоди ОСОБА_2 був проданий за 2400 євро, які були позичені їх доньці ОСОБА_3 на придбання автомобіля "Nissan Tiida" вартістю 5800 доларів США, залишок яких донька добавила самостійно. Право власності на автомобіль не зареєстроване з причини встановлення карантину, приватним нотаріусом Шеметовою О.В. на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продавець видав генеральну довіреність із правом набуття права власності після зняття суворого карантину. Отже позичені спільні сімейні кошти з продажу автомобіля "Geely" є спільними сумісними і підлягають розподілу, тому частина грошей в сумі 1200 євро належать йому.
ОСОБА_2 не заперечувала, що гроші за продаж даного автомобіля були отримані подружжям спільно і були внесені до сімейного бюджету, про що також зазначає ОСОБА_1 . В той час вона заперечує, що зазначені ОСОБА_1 грошові кошти надавались їх доньці ОСОБА_3 на придбання автомобіля "Nissan Tiida". ОСОБА_3 також стверджує, що не отримувала кошти від батьків на придбання автомобіля, зазначивши, що придбала автомобіль "Nissan Tiida" держномер НОМЕР_3 за власні кошти, за рахунок особистих заощаджень, так як вона протягом 2018-2020 років здійснювала трудову і підприємницьку діяльність. 
На підтвердження заперечень ОСОБА_3 її представником надані свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля "Nissan Tiida", 2007 року випуску, д/н НОМЕР_3 за ОСОБА_3 29.08.2020 р., копія трудової книжки, з якої вбачається, що 10.10.2018 ОСОБА_3 була прийнята на роботу до ТОВ "Скорто Солюшенс Інтернейшнл" на посаду аналітика комп`ютерних систем, де працювала до 07.08.2019 року, копію Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, де ОСОБА_3 07.02.2020 року зареєстрована як фізична особа-підприємець з діяльності у сфері комп`ютерного програмування і іншої діяльності у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем. Як вбачається із роздруківки з особистого кабінету платника податків від 08.10.2020 року за період з 4 кварталу 2018 року по 2 квартал 2020 року доходи ОСОБА_3 становлять 644019,93 грн.
Стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
ОСОБА_1 не надано жодних доказів того, що спільні сімейні кошти за продаж автомобіля "Geely" в сумі 2400 євро були надані їх доньці на придбання автомобіля "Nissan Tiida" держномер НОМЕР_3 , а також того, що зазначені кошти були витрачені не в інтересах сім`ї, без його згоди. 
Генеральна довіреність на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на реєстрацію та продаж автомобіля "Nissan Tiida" вартістю 5800 доларів США, яка видана приватним нотаріусом Шеметовою О.В., на яку посилається ОСОБА_1 , не є підтвердженням переходу права власності на автомобіль від продавця до ОСОБА_2 , а лише посвідчує право ОСОБА_2 від імені продавця автомобіля здійснити продаж автомобіля ОСОБА_3 . 
Тому суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_1 в задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошей в сумі 45570 грн.(еквівалент 1200 євро), що становить Ѕ частину коштів від продажу автомобіля "Geely".

Щодо доводів скарги за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів у розмірі 70702 грн, що становить Ѕ частину займаних коштів по борговій розписці на придбання автомобіля Volkswagen Passat, жовтого кольору, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.
ОСОБА_1 зазначав, що у період шлюбу 15.03.2019 року, в інтересах сім`ї він взяв у ОСОБА_8 в борг на 2 роки, до 15.03.2021 року, грошові кошти у сумі 5000 доларів США, про що написав розписку. На вказані кошти був придбаний автомобіль Volkswagen Passat, жовтого кольору, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Він розраховував повернути частину коштів від продажу автомобіля "Geely", але гроші від продажу позичили ОСОБА_3 , тому борг не зменшився, у зв`язку з чим вважав, що з ОСОБА_2 підлягає стягненню Ѕ частина боргу за договором позики. 
ОСОБА_2 заперечувала факт укладання в інтересах сім`ї договору позики з ОСОБА_8 на суму 5000 доларів США, письмової згоди на укладання позики вона не надавала і такі кошти в сімейний бюджет не надходили, а тому вказаний борг у разі його існування дійсно є лише особистим зобов`язанням ОСОБА_1 .
Відповідно до ухвали Харківського районного суду Харківської області від 25.11.2020 року в судове засідання було викликано в якості свідка ОСОБА_8 і у нього витребувано копію боргової розписки, однак на виклики до суду він не з`явився, будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце судового засідання, та боргової розписки на вимогу суду не надав.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною другою статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Отже суд повинен дослідити, чи договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї, чи отримане майно було використано в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.
Саме такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163 цс 12, від 20.05.2020 р. у справі №757/55453/18-ц, від 07.10.2020 у справі №752/7501/18, на яку суд першої інстанції правильно послався у даній справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У відповідності до пункту третього частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
За змістом статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надано будь-яких належних та допустимих доказів укладення договору позики між ним і ОСОБА_8 на суму 5000 доларів США, а також що договір укладався ОСОБА_1 в інтересах сім`ї і за письмовою згодою подружжя, а також, що кошти були витрачені в інтересах сім`ї, а саме на придбання спірного автомобіля Volkswagen Passat, жовтого кольору, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . 
Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї, на підтвердження цих обставин ОСОБА_1 доказів суду не надав.
Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Таким чином, установивши, що вищевказані автомобілі, придбані під час шлюбу сторін за спільні кошти подружжя, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках по 1/2. Визначення способу поділу майна шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частини є таким, що відповідає нормам статей 70, 71 СК України та не порушує їх права.
Визначена позивачкою вартість спірного майна відповідачем не оспорюється, тому суд обґрунтовано виходив з його вартості, зазначеної у звіті про оцінку майна, що узгоджується з роз`ясненнями, що містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Таким чином, суд першої інстанції правильно поділив майно між подружжям, стягнувши з відповідача компенсацію, виходячи з вартості майна відновідно до наявного у матеріалах справи звіту.
Таким чином, вартість майна, яке підлягає поділу, була визначена судом на підставі доказів, наданих як позивачем так і відповідачем, які не були спростовані відповідачем.
Так у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13 викладено правовий висновок, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя у разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби, не створює обов`язків для іншого з подружжя.
У постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12 Верховний Суд України дійшов висновку, що факт використання отриманих грошові кошти в інтересах сім`ї не підтверджені відповідними доказами, а також не з`ясовано чи надавала дружина у письмовій формі згоду на укладення договору позики.
Верховний Суд України у постанові від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88цс12 вказав, що договір укладений одним із подружжя, створює обов`язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім`ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім`ї, він не створює обов`язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Отже, висновки суду у цій справі не суперечать висновкам щодо застосування норм права, які сформульовані Верховним Судом України у справах № 6-55цс13, № 6-163цс12, № 6-88цс12, оскільки у цій справі не встановлено ні факт надання згоди дружиною - ОСОБА_2  на отримання чоловіком -  ОСОБА_1  позики для купівлі автомобіля, ні факт використання позичених коштів на такі цілі, оскільки належними, допустимими та достовірними доказами не доведено витрачання їх позичальником в інтересах сім`ї.Відповідно, відсутні підстави для висновку, що у оскаржуваному рішенні неправильно застосовані норми права.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Щодо доводів скарги про стягнення витрат на правову допомогу, судова колегія зазначає наступне.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено, що «для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 37. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін». 

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Згідно викладеного у заяві розрахунку вартості наданої правової допомоги за Договором про надання професійної правничої допомоги від 01.12.2020 року, всього було виконано правничої допомоги на загальну суму 7000 грн. із розрахунку 1000 грн. за одну годину.
Понесені витрати підтверджуються матеріалами справи, а саме: розрахунком суми гонорару за надання правової допомоги з описом наданих послуг; актом приймання-передачі наданої правової допомоги від 20.05.2021 року; квитанцією про оплату № 6 від 07.12.2020 р.; квитанцією №0.0.1940327514.1 від 14.12.2020 р.; меморіальним ордером №12023370SB від 07.12.2020 р, №@2РL996060 від 14.12.2020 р. Правова допомога здійснювалась шляхом складання пояснень та участь в судових засіданнях.
Як вбачається з пояснень до зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 заявляла вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 професійної правничої допомоги відповідно до договору №7/2020-АБ від 01.12.2020 року (а.с.127-129), що спростовує доводи скарги про необізнаність відповідача про ці витрати, пояснення були йому направлені на його адресу та він не був позбавлений можливості подати свої заперечення або клопотання про зменшення цих витрат (а.с.141 т.1).
Крім того, доводи скарги ОСОБА_1 про його необізнаність про розгляд судом питання про ухвалення додаткового рішення, спростовуються матеріалами справи, ОСОБА_1 був також повідомлений про розгляд справи за заявою про ухвалення додаткового судового рішення шляхом направлення на його адресу поштової кореспонденції та телефонограми (а.с.60,62 т.2).
Отже, виходячи з вищевикладеного, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу здійснений адвокатом на загальну суму 7000 грн. є співмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги та їх обсягом. Будь-яких заперечень з боку відповідача щодо розміру судових витрат до суду не надходило.

Доводи скарги про те, що розмір правової допомоги є завищеним не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правнича допомога в суді апеляційної інстанції надавалась адвокатом Таш`ян Р.І., який здійснював представництво інтересів позивача та третьої особи на підставі договору про надання правової допомоги, тому її вартість підлягає відшкодуванню з відповідача на їх користь.
Таким чином, оскільки висновки суду відповідають вимогам ст. 89 ЦПК України і доводами скарги не спростовані, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
Керуючись ст.259, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 376,381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 червня 2021-залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 18 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.