ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«23» жовтня 2021 року 

м. Харків

справа № 621/2710/20

провадження № 22ц/818/4881/21

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -                 Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідачка –  ОСОБА_2 ,
третя особа – Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант»
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2021 року в складі судді Вельможної І.В.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 28 лютого 2020 року приблизно о 15-10 годині поблизу будинку № 21 по вулиці Набережній в с. Бірки Зміївського району Харківської області відбулось зіткнення автомобілів «RENAULT DUSTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та «DASIA DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , власником якого є ОСОБА_1 , в результаті чого зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Зміївського районного суду Харківської області від 22 квітня 2020 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та на неї накладено стягнення за статтею 124 КУпАП у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 6 місяців, а провадження у справі в частині притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за статтею 124 КУпАП закрито з підстав, передбачених пунктом 1 статті 247 КУпАП за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постановою Харківського апеляційного суду від 27 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Зміївського районного суду Харківської області від 22 квітня 2020 року – без змін.

Зазначив, що відповідно до звіту-висновку оцінювача № 76/03/20 від 13 липня 2020 року вартість завданого йому матеріального збитку становить 159 346,17 грн. За послуги незалежної оцінки матеріального збитку ним сплачено 2000,00 грн.

Посилався на те, що Акціонерним товариствм «Страхова компанія «Мега-Гарант», в якому була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , йому сплачено відшкодування в сумі 108 000,00 грн.

Таким чином, невідшкодованою залишається матеріальна шкода в сумі 51 346,17 грн.
Вказав, що йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 30 000,00 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 51 346,17 грн в якості відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою; 30 000,00 грн в якості відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою; судові витрати на загальну суму 13 681,60 грн.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 51 346,17 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою; в іншій частині позовних вимог - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору - 840,80 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на оплату правової допомоги - 10 000,00 грн

Не погоджуючись рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального права. Зокрема, справу розглянуто в спрощеному провадженні та з порушенням строків її розгляду. Також, суд першої інстанції обмежував її в можливості реалізувати свої процесуальні права щодо вчасного та належного повідомлення про наступні судові засіданні, ігнорував її клопотання щодо витребування доказів та призначення судових експертиз, безпідставно відмовляв в розгляді справи в порядку загального провадження. Зазначила, що в ухвалі про відкриття провадження судом не вказано строк, протягом якого вона має можливість звернутися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Хоча, в подальшому їй було відмовлено в задоволенні такої заяви з посиланням на пропущення 5-денного строку, який начебто встановлено в ухвалі про відкриття провадження у справі. Посилалася на те, що у призначене судове засідання на 26 листопада 2020 року всі учасники справи з`явилися, однак матеріали справи містять довідку про те, що у цей день фіксування судового засідання не проводилося у зв`язку з відсутністю учасників справи, що не відповідає дійсності та свідчить про фальшування справи, спотворення фактів. Вказала, що позивачем надані разом з позовною заявою докази, але вони нечитабельні, у зв`язку з чим неможливо зробити аналіз щодо їх правильності та об`єктивності. Вважала, що у позивача та у третьої особи оцінювачем вартості відновлювального ремонту автомобіля є та сама особа – ОСОБА_4 , що є конфліктом інтересів. В звіті № 76/03/20 про вартість відновлювального ремонту дати огляду, підписання та складання різні. Посилалася на те, що копії страхової справи не містять висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 76/03/20, так як фізична особа – підприємець ОСОБА_4 не може складати експертні висновки, у нього немає кваліфікації, підтвердженої належними документами. В основу оскаржуваного рішення покладено неперевірені, недостовірні і сумнівні докази, при цьому їх оригінали до суду не надано.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач належними та допустимими доказами довів як спричинення йому майнової та моральної шкоди відповідачем, так і її розмір.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 лютого 2020 року о 15-10 годині в с. Бірки Зміївського району Харківської області ОСОБА_2 під час керування належним їй автомобілем «RENAULT DUSTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалася по вулиці Набережній та поблизу будинку № 21 під час зустрічного роз`їзду з автомобілем «DASIA DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , порушила пункт 13.3 Правил дорожнього руху, яким передбачено, що під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, не витримала безпечний боковий інтервал та допустила зіткнення з автомобілем «DASIA DOKKER», внаслідок чого зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Зміївського районного суду Харківської області від 22 квітня 2020 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 27 травня 2020 року, на ОСОБА_2 накладено стягнення за статтею 124 КУпАП у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 6 місяців, провадження у справі в частині притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за статтею 124 КУпАП – закрито з підстав, передбачених пунктом 1 статті 247 КУпАП, за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.7-11,12-17 том 1).

Власником автомобіля «DASIA DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 15 лютого 2020 року (а.с.6 том 1).

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 19 жовтня 2019 року № АО/2115698, згідно якого ліміт за шкоду життю та здоров`ю – 200 000,00 грн, ліміт за шкоду майну – 100 000,00 грн, франшиза – 2000,00 грн (а.с.115 том 1).

06 березня 2020 року  ОСОБА_3 звернувся до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 28 лютого 2020 року (а.с.116 том 1).
06 березня 2020 року  ОСОБА_3 звернувся до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» з заявою про страхове відшкодування (а.с.117 том 1).

17 березня 2020 року складено протокол (акт) огляду транспортного засобу (а.с.45-46 том 1).

Як вбачається з звіту № 76/03/20 про оцінку вартості відновлювального ремонту висновок оцінювача, складеного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , дата оцінки 17 березня 2020 року, дата підписання звіту 13 липня 2020 року, ринкова (дійсна) вартість автомобіля «DASIA DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4 , складає 161 130,00 грн; вартість відновлювального ремонту - 150 011,91 грн з урахуванням ПДВ на складові частини та кріпильні матеріали; вартість матеріального збитку - 159 346,17 грн з урахуванням ПДВ на складові частини та кріпильні матеріали (а.с.18-44,118-139 том 1).

Із акту прийому-передачі робіт по незалежній оцінці, складеного 13 липня 2020 року ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 , послуги за виконання калькуляції № 76/03/20 оплачені повністю в розмірі 2000,00 грн (а.с.48 том 1).

08 червня 2020 року Акціонерним товариством «Страхова компанія «Мега-Гарант» та ОСОБА_1 укладено угоду про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування, за якою сторони досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування за полісом, а саме сторони погодились оцінити розмір шкоди, заподіяної потерпілій особі внаслідок пошкодження в результаті дорожньо-транспортної пригоди належного їй автомобіля «DASIA DOKKER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в сумі 110 600,00 грн (а.с.140 том 1).

11 червня 2020 року Акціонерним товариством «Страхова компанія «Мега-Гарант» складено страховий акт № 770/2020-ГО, за яким суму страхового відшкодування визначено в розмірі 108 000,00 грн (а.с.141 том 1).
Як вбачається з платіжних доручень № 6355 від 12 червня 2020 року та № 6607 від 03 липня 2020 року ОСОБА_1 отримав від Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» страхове відшкодування в загальній сумі 108 000,00 грн (а.с.142,143 том 1).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Пунктом 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика) передбачено, що вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу. 

Пунктом 2.4 указаної Методики передбачено, що вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, унаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у договірному зобов`язанні є страховик.

Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його користь, як третьої особи, страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі, іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. 

Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), який зводиться до наступного. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. 

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20), від 11 серпня 2021 року у справі № 554/8473/19 (провадження № 61-14373св20).

Як вбачається з матеріалів справи під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 28 лютого 2020 року о 15-10 годині в с. Бірки Зміївського району Харківської області, винною є ОСОБА_2 . 

На момент даної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2  була застрахована у Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 19 жовтня 2019 року № АО/2115698, згідно якого ліміт за шкоду життю та здоров`ю – 200 000,00 грн, ліміт за шкоду майну – 100 000,00 грн, франшиза – 2000,00 грн.

Матеріали справи свідчать про те, що 12 червня 2020 року та 03 липня 2020 року Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» виплатив ОСОБА_1 страхове відшкодування в загальному розмірі 108 000,00 грн.

Із звіту № 76/03/20 про оцінку вартості відновлювального ремонту вбачається, що вартість матеріального збитку, який завдано під час дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу позивача, складає 159 346,17 грн з урахуванням ПДВ на складові частини та кріпильні матеріали. Доказів того, що на час розгляду справи в суді першої інстанції, транспортний засіб відремонтовано, позивачем не надано.

Установивши, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини  ОСОБА_2 , перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що саме з ОСОБА_2 , як з винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між вартістю матеріального збитку та отриманим страховим відшкодуванням в розмірі 51 346,17 грн (159346,17-108000). В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 цього не спростувала.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 спричиненої моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього самого, членів його сім`ї або близьких родичів, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням або ушкодженням його майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка володіє транспортним засобом, використання, зберігання, або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частина друга статті 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за  відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом статті 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - водій, який керував транспортним засобом.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність передумов для відшкодування моральної шкоди, оскільки внаслідок пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу ОСОБА_1 , винуватицею якої визнано  ОСОБА_2 , позивачу було завдано моральні страждання, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ухвалюючи рішення про покладення на  ОСОБА_2 обов`язку щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, врахувавши характер та обставини завдання шкоди, тривалість вимушених змін в житті ОСОБА_1 , а також засади розумності та справедливості, обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн, яка підлягає відшкодуванню  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_2 на те, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального права, зокрема, справу розглянуто в спрощеному провадженні та з порушенням строків її розгляду, колегія суддів відхиляє, оскільки дана справа є малозначною та ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, як це передбачено пунктом 5 частини 4 статті 274 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі позову, тому суд першої інстанції правомірно розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що в ухвалі про відкриття провадження у справі судом першої інстанції не вказано строк, протягом якого вона має можливість звернутися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, хоча в подальшому їй було відмовлено в задоволенні такої заяви, з посиланням на пропущення 5-денного строку, який начебто встановлено в ухвалі про відкриття провадження у справі, колегія суддів не бере до уваги, виходячи з наступного.

У відповідності до частини 4 статті 187 ЦПК України якщо суд в ухвалі про відкриття провадження у справі за результатами розгляду відповідного клопотання позивача вирішує розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд визначає строк відповідачу для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим п`яти днів з дня вручення ухвали.

Однак, звертаючись до суду, ОСОБА_1 не подавав окремого клопотання та не зазначав в позовній заяві про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, у зв`язку з чим підстав для зазначення в ухвалі такого строку не вимагалось.

Крім того, відповідно до частини 7 статті 279 ЦПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 отримала копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із позовною заявою з додатками 26 листопада 2020 року (а.с.68,69 том 1).

В ухвалі про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі відповідачу встановлено строк 15 днів з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

З заявою про розгляд справи в порядку загального провадження до суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулась лише 28 січня 2021 року, тобто з пропуском строку на її подання.

Інші доводи щодо порушення судом першої інстанції, на її думку, норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження та не вплинули на висновок суду, тому не можуть бути підставою для скасування або зміни судового рішення.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2021 року.