ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" жовтня 2021 р.                                           Справа №907/275/21
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів: 
головуючий суддя                                                                      Желік М.Б.  
судді                                                                                              Орищин Г.В.
                                                                                                      Галушко Н.А.
за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Шарлоточка”  від 29.07.2021 (вх.ЗАГС. №01-05/2711/21 від 09.08.2021) 
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.07.2021 (повний текст складено 12.07.2021, суддя Ремецькі О.Ф.) 
у справі №907/275/21
за позовом: Приватного підприємства “БІЗОН-ТЕХ 2006”, м. Пологи Запорізької області
до Товариства з обмеженою відповідальністю “ШАРЛОТОЧКА”, с. Холмець Ужгородського району
про стягнення суми 765.987,56 грн. 

за участю представників: 
від позивача: Хомутов Г.В. (в режимі відеоконференції)
від відповідача: не з`явився

Учаснику процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України. 
          Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.07.2021 у справі №907/275/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАРЛОТОЧКА» на користь Приватного підприємства «Бізон-Тех 2006» суму 765 987,56 грн. в т. ч. 391 441,96 грн. заборгованості по оплаті вартості поставленого товару, суму 28 575,26 грн. інфляційних втрат, 48% річних в сумі 267 681,95 грн. та штраф в розмірі 78 288,39 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАРЛОТОЧКА» на користь Приватного підприємства «Бізон-Тех 2006» суму 11 489,82 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати, проценти за такою формулою: (СОБ х 48 х КДП) : КДР : 100 = сума процентів де: СОБ - сума основного боргу, КДР - кількість днів у році, у якому нараховуються проценти, і стягнути отриману суму процентів із Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАРЛОТОЧКА» на користь Приватного підприємства «БІЗОН-ТЕХ 2006» за період з моменту винесення рішення від 12.07.2021 у справі №907/275/21 з 13.07.2021 до моменту виконання рішення від 12.07.2020 у справі №907/275/21 за правилами, визначеними у рішенні від 12.07.2021 у справі №907/275/21.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.07.2021 та ухвалити нове, яким відмовити Приватному підприємству «БІЗОН-ТЕХ 2006» у стягненні 28 575,26 грн. інфляційних витрат та 48 % річних в сумі 267 681,95 грн. та зменшити розмір штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2021 справу № 907/275/21 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Желіка М.Б., суддів Орищин Г.В., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.08.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 15.09.2021.
09.09.2021 на електронну адресу суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №01-04/6274/21 від 09.09.2021).
15.09.2021 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням у відпустці члена колегії судді Орищин Г.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 розгляд справи призначено на 06.10.2021.
06.10.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання апелянта про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що один із членів адміністрації захворів на COVID-19 і перебуванням інших працівників на самоізоляції.
В судове засідання 06.10.2021 апелянт явки уповноваженого представника не забезпечив. 
Суд оголосив короткий зміст клопотання апелянта про відкладення розгляду справи.
Представник позивача, що бере участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщенням суду за допомогою власних технічних засобів, проти задоволення клопотання апелянта про відкладення розгляду справи заперечив, вказав, що апелянт є юридичною особою та не позбавлений права скористатись професійною правничою допомогою адвоката для забезпечення належного захисту його інтересів у суді, окрім того, перебування на самоізоляції не перешкоджає звернутись до суду з клопотанням про участь представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів.
Колегія суддів, порадившись на місці, враховуючи те, що викладені у клопотанні причини неявки представника апелянта не підтверджено жодними доказами, а відтак не можуть бути визнані поважними, зважаючи, що апелянт не був позбавлений можливості забезпечити представництво його інтересів в суді, уклавши договір з адвокатом, з огляду на визначення явки представників сторін на розсуд сторін, ухвалила відмовити апелянту у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення щодо фактичних обставин справи, просив вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.
Приватне підприємство “БІЗОН-ТЕХ 2006” звернулось до Господарського суду Закарпатської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “ШАРЛОТОЧКА” про стягнення суми 765.987,56 грн. заборгованості за договором поставки №ЗК-68 від 14.03.2019, у тому числі 391.441,96грн. основного боргу, 28.575,26грн. інфляційних втрат, 267.681,95 грн річних та 78.288,39грн. штрафу.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням зобов`язань за договором №ЗК-68 від 14.03.2019 в частині своєчасної оплати за поставлений товар, чим порушено вимоги ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами, встановлено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали,   для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.
Відповідач 15.06.2021отримав ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 23.04.2021, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, однак, заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також відзиву на позовну заяву суду не подав.
Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення, встановив, що матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості у відповідача та дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині стягнення вартості неоплаченого товару в сумі 391 441,96 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, здійснивши перевірку заявлених до стягнення сум інфляційних втрат в розмірі 28 575,26 грн., 48% річних в розмірі 267 681,95 грн.,  штрафу в розмірі 78 288,39 грн. суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині в повному обсязі. Окрім того, суд частково задовольнив вимогу позивача щодо нарахування 48% річних відповідно до частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України з моменту винесення рішення до моменту його виконання та зазначив, що позивач має право заявити окремий позов про стягнення 48% річних за період з 14.04.2021. 
Вимоги апеляційної скарги про відмову у стягненні 28 575,26 інфляційних втрат та 48% річних в сумі 267 681,95 грн. та зменшення розміру штрафу обґрунтовано тим, що при ухваленні оскарженого рішення суд допустив порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Так, скаржник зазначає, що місцевим господарським судом допущено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, хоча за ціною позову справа не є малозначною, суд постановив здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без розгляду відповідного клопотання позивача, не з`ясувавши думки сторін, значення справи для сторін, категорії та складності справи. 
Окрім того, суд розглянув справу без належного повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі, оскільки ухвала суду від 23.04.2021 була отримана відповідачем лише 15.06.2021, що вбачається з відстеження поштового відправлення.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції без належної оцінки доказів у справі встановив обставини, що не відповідають дійсності та дійшов упередженого висновку про стягнення на користь позивача сум, заявлених ним до стягнення.
Зокрема, не існує акту звірки розрахунків від 22.01.2020, хоча суд взяв такий до уваги в рішенні та помилково вважав суму боргу узгодженою. 
Також, суд не мав права стягувати інфляційні втрати, оскільки умови договору (п.5.6.) передбачають захисні механізми – індексацію ціни товару в специфікації, розрахунок ціни в доларах США, в разі прострочення платежів індексація розраховується на момент складання позовної заяви, тобто втрати від знецінення гривні закладені в основну суму боргу. Оскільки внаслідок дії умов договору щодо індексації ціни позивач не зазнав значних збитків, тому слід зменшити суми штрафних санкцій.
Окрім того, строк дії договору закінчився 13.12.2019, сторони передбачили застосування збільшеної ставки річних (48%) протягом дії договору, і суд не мав підстав для стягнення 48% річних за період після 13.12.2019.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач навів свої заперечення щодо доводів апелянта, зокрема, зазначив, що доводи про розгляд справи в загальному провадженні та неповідомлення сторони є безпідставними; товар було поставлено на умовах безпроцентного відстрочення оплати строком на 7 місяців, але відповідач пропустив цей строк ще на 17 місяців; суд зробив описку в даті акту звірки розрахунків від 21.01.2020 (в рішенні вказано 22.01.2020), однак апелянт не заперечує суми основного боргу та не просить змінити в цій частині рішення суду; позивач не заявляв до стягнення індексованої суми боргу, тому просив стягнути інфляційні втрати, оскільки ціна розраховується гривнях, що визначено в специфікаціях, окрім того, сума індексації є частиною ціни товару, а не сумою інфляційних втрат; відповідно до ч.7 чт.170 ГКУкраїни закінчення строку дії договору не звільняє від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору, тобто договірна відповідальність не обмежена строком дії договору. 
Щодо клопотання про зменшення штрафних санкцій позивач вказує, що таке не було заявлено в суді першої інстанції, апелянт не подає обґрунтування та доказів винятковості обставин, що зумовили прострочення платежів. 
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч.3 ст.12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч.2 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви було додано клопотання №152/21-юр від 14.04.2021 про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. 
Згідно із ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Оскільки справа №907/275/21, не є складною в розумінні норми ч.4 ст.247 Господарського процесуального кодексу України, ціна позову становить менше 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, позивач заявив відповідне клопотання разом з поданням позовної заяви, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про можливість здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження. 
При цьому слід звернути увагу, що в ухвалі про відкриття провадження у справі від 23.04.2021 суд надав можливість відповідачу висловити заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, у встановлений судом строк жодних заперечень з боку відповідача суду не надійшло.
Апелянт стверджує, що не був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, проте, з матеріалів справи вбачається, що ухвала суду від 23.04.2021 була надіслана відповідачу 23.04.2021 рекомендованим листом, на адресу місцезнаходження відповідача, вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: Україна, 89444, Закарпатська обл., Ужгородський р-н, село Холмець, Урощище «КІШ-ТОГ», будинок 906-903, та була отримана ним 15.06.2021, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а/с 61), натомість, оскаржене рішення ухвалене 12.07.2021.
Щодо неповідомлення відповідача про дату та час розгляду справи, слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 
Оскільки клопотань щодо розгляду спору з повідомленням (викликом) сторін суду першої інстанції подано не було, розгляд справи здійснювався без повідомлення учасників справи.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції вірно встановив наступні фактичні обставини спору.
14.03.2019 між Приватним підприємством “БІЗОН-ТЕХ 2006” та  Товариством з обмеженою відповідальністю “ШАРЛОТОЧКА” укладено договір поставки №3К-68.
Відповідно п.1.1 Договору у порядку, строки та на умовах, визначених цим Договором і Специфікаціями до нього, позивач (постачальник за Договором) зобов`язався поставляти та передавати у власність відповідача (покупець за Договором) насіння для сівби, пестициди в препаративних формах, що є засобами захисту рослин, регулятори росту рослин, мікродобрива і мінеральні добрива (далі — товар), а відповідач зобов`язався приймати цей товар й оплачувати його.
У Специфікаціях до Договору вказується: асортимент, кількість і ціна товару, що є невід`ємними його частинами (п. 2.1. Договору). 
Строк поставки товару також вказується в Специфікації (п. 4.3. Договору); Сторонами може бути укладено як одну, так і білішу кількість Специфікацій до Договору. Кожна наступна Специфікація після першої регулює окрему поставку товару в рамках цього Договору й не скасовує та не змінює попередні Специфікації ні повністю, ні частково, якщо тільки інше не вказано в ній. Сторони в Специфікації можуть вказати про непоширення на неї певних умов Договору або застосування їх до певної Специфікації на умовах, вказаних у такій Специфікації. Тобто у випадку  розходжень між умовами Договору і умовами певної специфікації пріоритет мають умови такої Специфікації (п.2.2. Договору).
Позивач зобов`язався згідно із укладеними між ним та відповідачем Специфікаціями до Договору, поставити відповідачу товар на загальну суму 1 768181,58 грн, а саме:- за Специфікаціями № 1 від 14.03.2019 року на загальну суму 168 840,00 грн; № 2 в редакції від 14.06.2019 року на загальну суму 586 408,14 грн; № 3 від 18.03.2019 року на загальну суму 55 320,60 грн; № 4 від 18.03.2019 року на загальну суму 231 621,60 грн; № 5 від 04.04.2019 року на загальну суму 112 000,01 грн; № 6 від 08.04.2019 року на загальну суму 589 599,73 грн; № 7 від 17.04.2019 року на загальну суму 3 874,20 грн; № 8 від 10.09.2019 року на загальну суму 2 018,04 грн; № 9 від 08.10.2019 року на загальну суму 15 000,00 грн; № 10 від 10.10.2019 року на загальну суму 3 499,26 грн.
Відповідач у свою чергу зобов`язався згідно з п. 6.1.3. Договору  з`явитися за товаром у місце поставки товару, прийняти його та передати в обмін нього позивачу належним чином оформлену довіреність на отримання товару.
Позивач, за  договірними зобов`язаннями, по мірі з`явлення відповідача у місце  поставки товару, передав відповідачу товар на загальну суму 1 768 181,58 грн, що підтверджується видатковими накладними на такі суми:- №5043 від 21.03.2019 року - 9 996,00 грн; № 7043 від 28.03.2019 року - 168 840,00 грн; № 7061 від 03.04.2019 року - 576 412,14 грн; № 8994 від 03.04.2019 року - 231 621,60 грн; № 8995 від 03.04.2019 року - 55 320,60 грн; № 10038 від 05.04.2019 року - 112 000,01 грн; № 17702 від 19.04.2019 року - 589 599,73 грн; № 24685 від 15.05.2019 року -3 874,20 грн; № 43243 від 10.09.2019 року -2 018,04 грн; № 47219 від 10.10.2019 року -3   499,26 грн.; № 47221 від 10.10.2019 року - 15 000,00 грн.
Факт виконання поставки товару позивачем та прийняття його відповідачем крім видаткових накладних підтверджується також актом звірки взаєморозрахунків між сторонами від 21.01.2020 за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 за договором №3К-68 від 14.03.2019.
Апелянт вказує, що суд вважав суму боргу узгодженою на підставі неіснуючого акту звірки розрахунків від 22.01.2020, проте, як вірно зазначено позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, в оскарженому рішенні мала місце технічна описка – замість 21.01.2020 помилково зазначено – 22.01.2020. Разом з цим, вказана описка не впливає на суть та зміст рішення, оскільки наявний в матеріалах справи акт звірки розрахунків від 21.01.2020 підписано та скріплено печатками сторін, такий акт було враховано судом першої інстанції як додатковий, а не самостійний доказ існування та розміру заборгованості, оскільки встановлені судом обставини підтверджуються первинними бухгалтерськими документами -  видатковими накладними. 
Також слід зазначити, що апелянт не заперечує заявленої позивачем до стягнення основної суми боргу, а також її наявності, не надає доказів на спростування підстав позовних вимог в цій частині, прохальна частина апеляційної скарги не містить вимог щодо скасування оскарженого рішення в частині основної суми боргу.
За умовами Договору про строк і порядок оплати товару згідно з п. 5.2. - оплата товару здійснюється відповідачем у гривнях через банки у безготівковій формі шляхом переказу платіжним дорученням коштів на поточний рахунок позивача.  
Згідно 5.1. та  п. 6.1.1. Договору відповідач зобов`язався оплатити позивачу товар у строки, що вказані в Специфікаціях. Строки розрахунку за товар вказані в пункті 3 Специфікацій, згідно з якими граничною датою повного та остаточного розрахунку за товар є 10.11.2019.
За доводами позивача, які підтверджуються матеріалами справи, у встановлені Договором поставки строки відповідач не повністю виконав свої грошові зобов`язання, оплативши товар частково, на загальну суму 1 154 831,24 грн.
Позивач, на прохання відповідача, у вересні та жовтні 2019 року прийняв залишки невикористаного ним товару на загальну суму 221 908,38 грн, що підтверджується накладними на повернення: №957 від 27.09.2019 на суму 7 269,12 грн, №958 від 27.09.2019 на суму 145 887,48 грн, №1004 від 03.10.2019 на суму 68 751,78 грн.
Таким чином, станом на дату звернення позивача до суду, у зв`язку з частковою сплатою та частковим повернення товару заборгованість відповідача перед позивачем з оплати товару за Договором поставки становить 391 441,96 грн.
Договір є укладеним з моменту його підписання сторонами і діє до кінця року в якому він був укладений. Усі поставки постачальником покупцю товару з моменту укладення цього Договору і до кінця року, в якому був укладений цей Договір, а також порядок їх оплати, регулюються цим Договором. Якщо в наступних роках Сторони не укладуть новий договір поставки товару, але фактично постачальником будуть здійснюватись поставки товару покупцю, то цей Договір продовжуватиме діяти та регулювати умови таких поставок між сторонами і в наступних роках аж до дати укладення ними нового договору поставки товару (пункт 9.1 Договору).
Розділом 7 Договору сторони також обумовили міру відповідальності за порушення умов договору. Зокрема, підпунктом 7.1.3 Договору передбачено, що за прострочення виконання грошових зобов`язань за цим Договором понад 40 календарних днів відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 20 % від суми грошового зобов`язання, простроченої понад 40 календарних днів.
Крім того, підпунктом 7.2.4 Договору сторони передбачили, що в разі прострочення відповідачем виконання грошових зобов`язань за цим Договором він замість трьох процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, зобов`язується сплатити позивачу 48 процентів річних від простроченої суми за весь час її прострочення.
Позивач зазначав, що з метою досудового врегулювання спору неодноразово звертався до відповідача з вимогами оплатити отриманий товар, однак вказані вимоги залишені відповідачем без відповіді та задоволення, що стало причиною звернення до суду.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України  передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Частинами 1, 6 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.
Аналогічні положення містяться і у статті 712 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань.
Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно- розпорядчого документа на майно.
Відповідно до п. 2 Специфікацій, сторони визначили умови та місце поставки передачі товару: склад покупця.
Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно - розпорядчого документа на майно. 
Факт виконання позивачем своїх зобов`язань з поставки товару підтверджується видатковими накладними та актом звірки взаєморозрахунків між сторонами від 21.01.2020, що містяться в матеріалах справи.
Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Строки розрахунку за товар вказані в пункті 3 Специфікацій.
Договір є укладеним з моменту його підписання Сторонами і діє до кінця року в якому він був укладений. Усі поставки Постачальником Покупцю товару з моменту укладення цього Договору і до кінця року, в якому був укладений цей Договір, а також порядок їх оплати, регулюються цим Договором. Якщо в наступних роках Сторони не укладуть новий договір поставки товару, але фактично Постачальником будуть здійснюватись поставки товару Покупцю, то цей Договір продовжуватиме діяти та регулювати умови таких поставок між Сторонами і в наступних роках аж до дати укладення ними нового договору поставки товару (пункт 9.1 Договору). 
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Однак, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати за поставлений на підставі видаткових накладних позивачем товар, у Товариства з обмеженою відповідальністю “ШАРЛОТОЧКА” виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 391 441,96  грн.
Матеріалами справи підтверджено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором поставки. Порушення відповідачем свого зобов`язання, в частині проведення повної оплати за поставлений товар, надає позивачеві право на нарахування відповідачеві відсотків річних та штрафних санкцій, передбачених умовами договору.
З посиланням на приписи ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України та з огляду на прострочення відповідачем строку оплати за товар, позивачем, в силу положень п.п. 7.1.3, 7.2.4 Договору заявлено також позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 28 575,26 грн., 48 процентів річних від простроченої суми за весь час її прострочення в сумі 267 681,95 грн. та 20 % штрафу за прострочення виконання зобов`язання в сумі 78 288,39 грн. 
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів, здійснивши перевірку заявленої до стягнення суми інфляційних втрат - 28 575,26 грн., погоджується з висновком суду першої інстанції, що така нарахована вірно та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Апелянт доводів щодо розрахунку  інфляційних втрат не наводить, однак, зазначає, що інфляційні втрати загалом нараховано безпідставно, оскільки такі закладено у ціну товару. Наведені доводи спростовуються тим, що у Специфікаціях до договору ціну товару визначено в гривнях, матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем оплати отриманого товару, відтак позивач має право вимагати сплати  суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.  З огляду на наведене, до спірних правовідносин також не підлягає застосуванню практика Верховного Суду, на яку покликається скаржник, щодо відсутності підстав для стягнення інфляційних втрат в разі відновлення таких втрат еквівалентом іноземної валюти.
Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції положень договору, що передбачають індексацію ціни товару, а саме п. 5.6. договору, слід зазначити, що встановлений у вказаному пункті договору порядок індексації є способом визначення ціни товару за настання певних умов, однак не є відповідальністю за порушення зобов`язання щодо сплати вже визначеної та узгодженої сторонами ціни поставленого товару. Окрім того, позивачем не було заявлено до стягнення проіндексованої станом на день подання позовної заяви суми боргу.
Пунктом. 7.2.4. Договору передбачено, що в разі прострочення відповідачем виконання грошових зобов`язань за цим Договором він замість трьох процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, зобов`язується сплатити позивачу 48 процентів річних від простроченої суми за весь час її прострочення.
Колегія суддів зазначає, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, заявлені до стягнення 48% річних в розмірі 267 681,95 грн. нараховано вірно, відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення в повному обсязі.
Колегія суддів відхиляє за безпідставністю доводи апелянта про те, що розмір 48% річних може бути нараховано лише в межах дії договору, оскільки відповідно до п.9.2. Договору відмова однієї зі сторін від договору або закінчення строку його дії не звільняє покупця від виконання тих грошових зобов`язань за поставлений товар, що залишились не виконаними, а також не звільняє сторін від відповідальності та правових наслідків порушення ними зобов`язань за Договором.
Підпунктом 7.1.3 Договору передбачено, що за прострочення виконання грошових зобов`язань за цим Договором понад 40 календарних днів відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 20% від суми грошового зобов`язання, простроченої понад 20 календарних днів.
Частиною 2 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно з частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Проаналізувавши поданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми штрафу - 78 288,39 грн., колегія суддів вважає нараховану суму вірною та такою, що підлягає стягненню на користь позивача.
У прохальній частині скарги апелянт просить зменшити розмір штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання, однак, не зазначає до якого розміру слід зменшити штраф, не обґрунтовує підстав для зменшення, а також не зазначає причин об`єктивної неможливості подання такого клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції, відтак вказане клопотання задоволенню не підлягає.
Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.
Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін.
В порядку положень ст. 129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід залишити за скаржником.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

           1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Шарлоточка”  від 29.07.2021 (вх.ЗАГС. №01-05/2711/21 від 09.08.2021) -  відмовити.
            2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.07.2021 у справі №907/275/21 – залишити без змін.
           3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги – покласти на скаржника.  

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Матеріали справи  повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 19.10.2021.

Головуючий суддя                                                            Желік М.Б. 

                              суддя                                                            Орищин Г.В.

                                   суддя                                                             Галушко Н.А.