СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2021 р.                                      м. Харків                        Справа № 922/1635/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А. , суддя  Тарасова І.В.

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Віктореал" (вх. № 2468 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2021 у справі №922/1635/21 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Байбаком О.І.)
за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків,                
до Приватного підприємства "Віктореал", м. Харків,
про стягнення 66 798,46 грн,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2021 року Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Приватного підприємства "Віктореал" 66798,46 грн, з яких: 58249,51 грн вартість спожитої теплової енергії; 2338,99 грн 3% річних; 4025,81 грн інфляційних у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору про постачання теплової енергії № 2659 від 01.10.2002 щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за спожиту теплову енергію.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.06.2021 позов задоволено. Стягнуто з Приватного підприємства "Віктореал" на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" 58 249,51 грн вартості спожитої теплової енергії; 2 338,99 грн 3% річних; 4 025,81 грн інфляційних; 2 270,00 грн судового збору.
Рішення суду обґрунтовано тим, що факт неповного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати теплової енергії за договором про постачання теплової енергії № 2659 від 01.10.2002, спожитої протягом опалювального періоду 2016 – 2020 років   підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодним чином не спростовується. Борг відповідача перед позивачем за спожиту теплову енергію за зазначений період часу становить 58249,51 грн. Строк оплати зазначеного боргу визначений умовами укладеного між сторонами договору та є таким, що настав. Відповідач не надав суду доказів сплати зазначеного боргу. Як зазначено в рішенні, зазначене також надає право позивачу на нарахування відповідачу інфляційних та річних за таке прострочення. 
Приватне підприємство "Віктореал" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2021 у справі №922/1635/21 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі; поновити апелянту строк для заявлення клопотання про застосування строків позовної давності у справі №922/1635/21; застосувати до позовних вимог КП "Харківські теплові мережі"  у справі №922/1635/21 строки позовної давності; стягнути  з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн.
Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції встановив, що з урахуванням зазначених обставин позивач звернувся до відповідача з претензією №20/45-16 від 15.01.2020, до якої повторно додав рахунки на оплату послуг за попередні періоди, та в якій вимагав сплатити існуючу на той час заборгованість у розмірі 50596,20 грн. З доводів позивача вбачається, що зазначена претензія залишена відповідачем без задоволення. При цьому, такі доводи базуються виключно на припущеннях, адже будь-яких доказів вручення відповідачу такої претензії матеріали справи не містять. Фактично, відсутні будь-які докази обізнаності відповідача про нарахування позивачем заборгованості за спожиті комунальні послуги, звірку розрахунків між сторонами. В свою чергу відповідач був позбавлений можливості оплачувати вартість прийнятих ресурсів в силу необізнаності щодо розрахунків їх обсягу, та робить пред`явлений до відповідача позов передчасним. Окрім цього, судом першої інстанції не було враховано тієї обставини, що починаючи з 25.06.2020 ПП «Віктореал» не є власником нежитлових приміщень по вул.Благовіщенській, 38-Ж у м.Харкові.
Зазначає, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, дає підстави для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строків позовної давності, навіть, якщо така заява не подавалась ним у суді першої інстанції, з урахуванням висновку, сформованому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц. Відтак, вважає, що за відсутності належних доказів на підтвердження отримання відповідачем ухвали про призначення справи до розгляду в судовому засіданні, відсутності доказів ознайомлення відповідача з матеріалами справи, а також за відсутності представника відповідача у судовому засіданні під час прийняття рішення місцевим судом, апеляційний суд з урахуванням того, що місцевим судом не було надано відповідачу можливості бути почутим, має розглядати апеляційну скаргу з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності.  
Посилається на те, що позовна давність щодо стягнення позивачем з відповідача відсотків та інфляційних втрат на суму заборгованості за спожиті комунальні послуги також становить три роки. Підставою для звернення позивача до суду стала заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію протягом опалювальних сезонів 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020. Позов надійшов до суду 29.04.2021. Отже, позовна давність у цій справі має бути застосована до вимог позивача, які заявлені за період до квітня 2018 року.
Відповідно до абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Східного апеляційного  господарського суду від 16.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Віктореал" на рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2021 у справі №922/1635/21 та ухвалено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи. Встановлено позивачу строк до 01.09.2021 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання апелянту. Встановлено сторонам у справі строк до 03.09.2021 для подання заяв, клопотань, тощо. 
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.
Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, відповідач до 11.01.2019 був власником нежитлових приміщень напівпідвалу № 15, 18, 19 в літ. “А-5” загальною площею 16,8 кв.м, які знаходяться за адресою м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 65, що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.01.2019, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №7.
Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.2001 відповідач є власником нежитлових приміщень підвалу № XII-XVII в будівлі літ. А-5-7, площею 68,6 кв.м за адресою м. Харків, вул. К. Маркса, 38-Ж.
01.10.2002 між КП «Харківські теплові мережі», енергопостачальною організацією, та ПП «Вікторіал», споживачем, укладено договір про постачання теплової енергії № 2659, за умовами якого енергопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.
Відповідно до п.5.1 договору облік споживання теплової енергії проводиться розрахунковим способом.
Розділом 6 договору врегульовано порядок розрахунків за теплову енергію, яким передбачено порядок розрахунків за теплову енергію у випадку якщо приміщення обладнано показниками приладів обліку, а також у разі відсутності приладів обліку.
Згідно з  п.6.3 договору споживач за 10 днів до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальній організації попередню оплату вартості, необхідного обсягу теплової енергії, що є і заявкою на наступний розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду. 
Пунктом 6.4. договору передбачено, що якщо споживач розраховується за показниками приладів обліку:
-          при перевищенні фактичного використання теплової енергії понад заявлену та сплачену до початку розрахункового періоду, це перевищення окремо сплачується споживачем не пізніше 25-го числа поточного місяця;
-          у випадку, коли фактичне використання теплової енергії нижче від заявленого та сплаченого до початку розрахункового періоду, залишок (сальдо) розрахунків визначається за фактичними показниками приладів обліку.
Умовами п.6.5. договору передбачено, що споживачі, що не мають приладів обліку, кількість фактично спожитої теплової енергії визначають згідно з договірними навантаженнями з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія  від теплових мереж енергопостачальної організації та кількості годин (діб) роботи теплоспоживального обладнання споживача в розрахунковому періоді. Різниця між заявленою та фактично спожитою тепловою енергією сплачується споживачем не пізніше, як в термін 5 банківських днів з часу отримання рахунку на оплату. При несплаті споживачем, за отриману теплову енергію, в указаний термін відпуск теплової енергії споживачу здійснюється на умовах товарного кредиту.
Відповідно до п.6.6. договору відсоток за товарний кредит встановлюється в розмірі 1,5 облікової ставки НБУ.
Згідно з п.10.1 договору цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31 грудня 2002 року. 
Пунктом 10.3. договору передбачено, що припинення дії договору не звільняє споживача від обов`язку повної оплати на умовах договору за фактично спожиту теплову енергію. 
Договір вважається пролонгований на кожний наступний рік, якщо за місць до закінчення строку його дії про припинення дії договору не буде письмово заявлено однією із сторін (п.10.4. договору).
Відповідач листом від 29.03.2012 за №185 звернувся до позивача з проханням об`єднати особові рахунки №17700-1246 (Київський район, вул.Пушкінська,65) договір №9941 від 01.10.2002 та №17400-4380 (Ленінський район, вул. Карла Маркса, 38Ж) договір №2659 від 01.10.2002. Просив надсилати рахунки для сплати теплової енергії та акти за адресою:  вул. Карла Маркса, б.38-Ж, м.Харків, 61052.
01.04.2012 між сторонами підписано додаткову угоду до договору, відповідно до якої об`єкти теплоспоживання по договору № 9941 від 01.10.2002 включені до договору № 2659 від 01.10.2002; договір №9941 від 01.10.2002 вирішено вважати недійсним; нарахування заборгованості по договору № 9941 від 01.10.2002 переносяться до договору № 2659 від 01.10.2002.
Згідно з додатком № 4 від 01.04.2012 до договору № 2659 від 01.10.2002 адресами об`єктів теплоспоживання відповідача є: 1) вул. Пушкінська, 65 (ПП “Віктореал” (обмін. пункт) площею 15,70 кв.м. та вул. Карла Маркса, 38Ж (Офіс) площею 67 кв.м.
Додатком № 4 від 01.02.2019 до договору № 2659 від 01.10.2002 сторонами узгоджено, що адресою об`єкту теплоспоживання відповідача є: вул. Блоговіщенська, 38Ж (Офіс) площею 67 кв.м.
В період опалювальних сезонів 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020 років, які розпочато на підставі розпоряджень Харківського міського голови № 70/1 від 13.10.2016, № 14/1 від 03.04.2017, № 68/1 від 07.10.2017, № 18/1 від 06.04.2018, № 66/1 від 09.10.2018, № 15/1 від 08.04.2019, № 44/1 від 07.10.2019, № 17/1 від 06.04.2020 позивач здійснював постачання теплової енергії до нежитлових приміщень житлового будинку за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 65 (до 11.01.2019) та вул. Благовіщенська, буд. 38-Ж, на підтвердження чого до матеріалів справи надано щорічні акти підключення/відключення споживача, складені протягом вказаних вище опалювальних сезонів.
Позивач вказує, що оскільки ні приміщення відповідача, ні житлові будинки, у якому вони розташовані, не обладнані приладами обліку теплової енергії, тому розрахунок вартості спожитої відповідачем теплової енергії на потреби опалення здійснювався ним розрахунковим способом згідно з нормативним документом “Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні” КТМ 204 України 244-94.
Позивач зазначає, що з метою оплати наданих послуг теплопостачання він у період опалювальних сезонів 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020 років направляв на адресу відповідача відповідні рахунки-фактури та акти звіряння. 
Так, листом від 17.08.2017 за №17/45-356 позивач повідомив відповідача про те, що станом на 16.08.2017 за останнім мається заборгованість за використану теплову енергію за період грудень 2016 року -квітень 2017 року у розмірі 12668,68 грн. Повторно надіслано платіжні доручення за період грудень 2016 року -квітень 2017 року, акт звірки відпустки-отримання теплової енергії та розрахунків за її використання станом на 01.08.2017.
Листом від 15.01.2020 № 20/45-16 позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій повідомив, що станом на 15.01.2020 за останнім виникла заборгованість за спожиту теплову енергію о/р 17700-1246 за  адресою місцезнаходження нежитлових приміщень, а саме: м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 65 та вул. Благовіщенська, буд. 38-Ж за період жовтень 2017 року – грудень 2019 року на суму 50596,20 грн. Додатково направив рахунки-фактури за період жовтень 2017 року – грудень 2019 року на суму 45621,35 грн, акт звірки відпустку-отримання теплової енергії та розрахунків за її використання між КП «Харківські теплові мережі» та ПП «Вікторіал» станом на 01.01.2020. Просив сплатити заборгованість у розмірі 50596,20 грн у добровільному порядку.
Листом від 22.04.2021 за №21/45-117 позивач повідомив відповідача про те, що станом на 21.04.2021 за останнім виникла заборгованість за спожиту теплову енергію о/р 17700-1246 за  адресою місцезнаходження нежитлових приміщень, а саме: м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 65 та вул. Благовіщенська, буд. 38-Ж на суму 58249,23 грн, в зв`язку з чим просив сплатити суму заборгованості у добровільному порядку. Додатково направив рахунки-фактури за період січень 2020 року – квітень 2020 року на суму 8053,03 грн, акт звірки відпустку-отримання теплової енергії та розрахунків за її використання між КП «Харківські теплові мережі» та ПП «Вікторіал» станом на 01.04.2021.
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі. 
В зв`язку з прострочення відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства нарахував до стягнення з відповідача 2338,99 грн 3% річних та 4025,81 інфляційних за період прострочення платежів з 01.10.2017 по 01.04.2021.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст.509 ЦК України, ст.173 Господарського кодексу України (надалі ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.526 ЦК України, яка кореспондується з ч.1 ст.193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 ЦК України   передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі договору про постачання теплової енергії.
Згідно зі ст.1 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” комунальні послуги — це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи в забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
За змістом ст. 20 цього ж закону, до обов`язків споживача належить, зокрема, оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.
Стосовно посилання апелянта щодо відсутності будь-яких доказів вручення відповідачу претензії, і фактично, відсутності будь-яких доказів обізнаності відповідача про нарахування позивачем заборгованості за спожиті комунальні послуги, звірку розрахунків між сторонами, що позбавило останнього можливості оплачувати вартість прийнятих ресурсів в силу необізнаності щодо розрахунків їх обсягу, колегія суддів зазначає наступне.
Як вказує позивач та не заперечується відповідачем, ні приміщення відповідача, ні житлові будинки, у якому вони розташовані, не обладнані приладами обліку теплової енергії.
Пунктом 5.1 договору врегульовано, що облік споживання теплової енергії проводиться розрахунковим способом.
Умовами 6.5. договору передбачено, що споживачі, що не мають приладів обліку, кількість фактично спожитої теплової енергії визначають згідно з договірними навантаженнями з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія  від теплових мереж енергопостачальної організації та кількості годин (діб) роботи теплоспоживального обладнання споживача в розрахунковому періоді. Різниця між заявленою та фактично спожитою тепловою енергією сплачується споживачем не пізніше, як в термін 5 банківських днів з часу отримання рахунку на оплату. При несплаті споживачем, за отриману теплову енергію, в указаний термін відпуск теплової енергії споживачу здійснюється на умовах товарного кредиту.
Позивач зазначає, що враховуючи відсутність приладів обліку теплової енергії у приміщенні відповідача, розрахунок вартості спожитої відповідачем теплової енергії на потреби опалення здійснювався ним розрахунковим способом згідно з нормативним документом “Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні” КТМ 204 України 244-94.
Пунктом 3.2.2 договору передбачено обов`язок споживача теплової енергії виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором.
Таким чином, враховуючи умови укладеного між сторонами договору, відповідач повинен за 10 днів до початку розрахункового періоду сплачувати позивачу попередню оплату вартості теплової енергії. 
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача (вул. Благовіщенська, буд. 38-Ж, м.Харків, вказану ним у листі від 29.03.2012 за №185) направлялись: 
-04.09.2017 лист від 17.08.2017 за №17/45-356 про наявність заборгованості станом на 16.08.2017 за використану теплову енергію за період грудень 2016 року -квітень 2017 року у розмірі 12668,68 грн, платіжні доручення за період грудень 2016 року -квітень 2017 року, акт звірки відпустки-отримання теплової енергії та розрахунків за її використання станом на 01.08.2017;
-16.01.2020 лист від 15.01.2020 № 20/45-16 про наявність заборгованості станом на 15.01.2020 за спожиту теплову енергію за період жовтень 2017 року – грудень 2019 року на суму 50596,20 грн, рахунки-фактури за період жовтень 2017 року – грудень 2019 року на суму 45621,35 грн, акт звірки відпустку-отримання теплової енергії та розрахунків за її використання станом на 01.01.2020; 
-22.04.2021 лист від 22.04.2021 за №21/45-117 про наявність заборгованості станом на 21.04.2021 за спожиту теплову енергію на суму 58249,23 грн, рахунки-фактури за період січень 2020 року – квітень 2020 року на суму 8053,03 грн, акт звірки відпустку-отримання теплової енергії та розрахунків за її використання станом на 01.04.2021.
Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача  щодо його необізнаності про нарахування позивачем заборгованості за спожиті комунальні послуги, що позбавило останнього можливості оплачувати вартість прийнятих ресурсів.
Відповідно до п.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує.
Колегія суддів зазначає, що підписавши договір про постачання теплової енергії, відповідач повинен був усвідомлювати необхідність оплати постачання йому теплової енергії в опалювальний період, і у випадку не отримання рахунків на оплату за теплову енергію, відповідач не був позбавлений права самостійно звернутись до позивача для узгодження питання нарахованої йому суми за спожиту теплову енергію.
Як вбачається з розрахунку заборгованості по ПП «Віктореал», відповідач оплачував позивачу рахунки лише частково, а саме: у грудні 2016 року у розмірі 4140,27 грн, листопаді 2018 року –березні 2019 року у загальному розмірі 6080,28 грн.
Стосовно посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано тієї обставини, що починаючи з 25.06.2020 ПП «Віктореал» не є власником нежитлових приміщень по вул.Благовіщенській, 38-Ж у м.Харкові, колегія суддів зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи, на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.2001 відповідач є власником нежитлових приміщень підвалу № XII-XVII в будівлі літ. А-5-7, площею 68,6 кв.м за адресою м. Харків, вул. К. Маркса, 38-Ж.
Відповідачем до апеляційної скарги надано договір купівлі-продажу від 25.06.2020, укладений між ПП «Віктореал», продавцем, та ОСОБА_1 , покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського  нотаріального округу Лавінда Н.О., відповідно до якого продавець передав у власність покупцю нежитлові приміщення підвалу № XII-XVII в будівлі літ. А-5-7, площею 68,6 кв.м за адресою: м. Харків, вул. Благовіщенська, 38-Ж.
За приписами ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що він не отримував ухвали про призначення справи до розгляду в судовому засіданні, не ознайомлювався з матеріалами справи, а також не був присутнім у судовому засіданні під час прийняття рішення місцевим судом.
Як свідчать матеріали справи, ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали на надання суду відзиву на позов. 
Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 30.04.2021 була направлена, зокрема, на адресу відповідача, зазначену у позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: м. Харків, вул. Благовіщенська, 38-Ж. Однак,  повернулася на адресу суду з відміткою пошти “адресат відсутній за вказаною адресою” (а.с. 82-85). Відомостей про наявність у відповідача іншої адреси матеріали справи не містять.
Згідно з ч.2, 3, 7 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Відповідно до п.5 ч.6 ст.242 ГПК України    днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Тобто у даному випадку, судом першої інстанції було вжито можливі заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи, а факт неотримання ним поштової кореспонденції залежав від волевиявлення самого відповідача, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання ним пошти під час доставки за адресою, зазначеною у ЄДРПОУ, і не звернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.
Крім того, колегія суддів зазначає, що у даному випадку судом було ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Таким чином, зважаючи на вжиття судом належних заходів щодо повідомлення сторін, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, посилання апелянта на те, що рішення у справі приймалось за відсутності представника відповідача у судовому засіданні, а тому наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, є необґрунтованими, оскільки визначальними для застосування пункту 3 частини 3   статті 277 ГПК України   є розгляд справи (питання) господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. А у даному випадку суд першої інстанції вчинив всі залежні від нього дії щодо повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. Отже, право відповідача на подання ним до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву з доказами в їх обґрунтування, було забезпечено.
За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги надані відповідачем нові докази та розглядає справу за наявними у справі документами, які були подані до суду першої інстанції.  
Крім того, слід зазначити, що нарахування позивачем здійснені за період з 01.10.2017 по 01.04.2021, тоді як відповідачем приміщення відчужені 25.06.2020.
Факт неповного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати  теплової енергії за договором про постачання теплової енергії № 2659 від 01.10.2002, спожитої протягом опалювального періоду 2016 – 2020 років,   підтверджується матеріалами справи. Борг відповідача перед позивачем за спожиту теплову енергію за зазначений період часу становить 58249,51 грн. Доказів сплати зазначеного боргу матеріали справи не містять. 
Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2   статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, та становлять спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу належить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ними утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Позивач просить стягнути з відповідача 2338,99 грн 3% річних та 4025,81 грн інфляційних втрат за період з 01.10.2017 по 01.04.2021.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів вважає його обґрунтованим та правомірним.
Відповідач в апеляційній скарзі просить поновити апелянту строк для заявлення клопотання про застосування строків позовної давності та застосувати до позовних вимог КП "Харківські теплові мережі" у справі №922/1635/21 строки позовної давності, посилаючись на висновок сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц. 
Главою 19 ЦК України   визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Відповідно до статті 257 ЦК України    загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч.3 ,4  статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Тобто, колегія суддів зазначає, що стороною повинно бути подано заяву про застосування строку позовної давності до прийняття рішення судом. Однак, як свідчать матеріали справи, відповідачем відповідна заява до суду першої інстанції не подавалась.
При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, що з урахуванням того, що місцевим судом не було надано відповідачу можливості бути почутим, суд апеляційної інстанції має розглядати апеляційну скаргу з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності (з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №200/11343/14-ц), з огляду на наступне.
При ухваленні постанови у справі № 200/11343/14-ц Суд вказав, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції. 
Однак, як вже зазначалось, у матеріалах справи є поштовий конверт, адресований судом відповідачеві, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернутий відділенням поштового зв`язку саме у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, а не за закінченням строку зберігання. Тобто, у даній справі, неналежного повідомлення судом відповідача про час і місце розгляду справи не встановлено, тобто ці справи не є тотожними з огляду на різні обставини.
Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №      911/2658/18.
За таких обставин, враховуючи те, що відповідачем заява про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції не подавалась, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача вартості спожитої теплової енергії у розмірі 58249,51 грн, 3% річних у розмірі 2338,99 грн та інфляційних втрат у розмірі 4025,81 грн.
Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Харківської області законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2021 у справі №922/1635/21 без змін як такого, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
          
1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Віктореал" залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Харківської області від 03.06.2021 у справі №922/1635/21 залишити без змін.
3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено  18.10.2021. 

Головуючий суддя                                                                                 Я.О. Білоусова

Суддя                                                                                                      О.А. Пуль  

Суддя                                                                                                      І.В. Тарасова