22-ц/804/2516/21 
                                                                                263/8819/20 
                                               
                                                                            Єдиний унікальний номер 263/8819/20
                                                                        Номер провадження 22-ц/804/2516/21

ПОСТАНОВА
І м е н е м    У к р а ї  н и

17 листопада 2021 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                головуючої Биліни Т.І.,
                                суддів  Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,
     за участю секретаря Вороніної М.М.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «НДКТІ Спецобладнання»,
третя особа – Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НДКТІ Спецобладнання» на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 липня 2021 року, у складі суду Федоренко Т.І., повний текст якого складено 06 серпня 2021 року у цивільній справі про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання права власності, -
в с т а н о в и в :
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
21 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «НДКТІ Спецобладнання»(надалі ТОВ «НДКТІ Спецобладнання»), третя особа Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання права власності.
Позовна заява мотивована тим, що її чоловік ОСОБА_2 працював у ТОВ «НДКТІ Спецобладнання» з 25.11.1983 року по 07.03.2000 року та на підставі договору найму від 05.01.2000 року отримав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 16/100 частини будинку. 
Вказана квартира була віднесена до числа службових квартир ТОВ «НДКТІ Спецобладнання» та виділена ОСОБА_2 , як працівнику, який відпрацював на підприємстві більше 10 років. У вказаній квартирі ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав разом з позивачкою по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
За життя ОСОБА_2 разом з дружиною мали намір приватизувати дану квартиру, документи для оформлення права власності було підготовлено наймачем, однак здійснити намічене наймач не встиг, тому після смерті чоловіка позивач вирішила, як член сім`ї наймача дооформити право власності на зазначену квартиру. 
Однак перебування квартири у статусі службової перешкоджає позивачу шляхом приватизації реалізувати право на житло. Ордер на квартиру відсутній. Квартира була виділена чоловіку, як першочерговику, який стояв на черзі на отримання житла. У даній квартирі вона зареєструватись не могла. 
Після смерті чоловіка далі проживає у вказаній квартирі, іншого житла не має. Отримавши квартиру вона разом з чоловіком зробили в ній два капітальні ремонти, було зроблено перебудову квартири, план перебудови зафіксований в БТІ, була підведена каналізація, встановлено АГВ, підведено газ до колонки та газової плити, також виконано великий обсяг робіт по фасаду квартири. 
Просила встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 в період з 05.01.2000 року по день його смерті за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 30.08.2019 року та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 , згідно п.2.2.4 договору найму житлового приміщення від 05.01.2000 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 в період з 05.01.2000 року по день смерті спадкодавця 15.02.2019 року за адресою АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду достовірно встановлено, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 з 05.01.2000 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , будь-яких доказів на спростування доводів позивача відповідачем суду не надано. 
Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира знаходиться у власності відповідача, якому належить право розпорядження нею. Позивачем не надано доказів, а відповідачем спростовано,  що спірна квартира має статус службового житла. У договорі найму житлового приміщення зазначено передання квартири у постійне користування наймачу, що не є переходом права власності до наймача.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи
Не погодившись з рішенням, відповідач ТОВ «НДКТІ Спецобладнання» подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 у наданій останньому квартирі і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаної вимоги. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вказав на статтю 315 ЦПК України як таку, що прямо передбачає встановлення факту спільного проживання. В позові позивачка вимагала встановити факт постійного, а не спільного проживання. 
Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. 
У даній справі шлюб було укладено, а тому позивачка без перешкод має право на спадкування по закону. Для реалізації цього права їй не потрібно встановлювати факт постійного проживання зі своїм чоловіком, бо шлюб між ними був зареєстрованим.
Таким чином, висновок суду першої інстанції, що встановлення факту, що має юридичне значення, для позивача є необхідним щодо спадкування після смерті її чоловіка не узгоджується с приписами ст.1261 ЦК України, бо спільне або постійне проживання чоловіка та жінки, між якими укладено шлюб не має ніякого юридичного значення для спадкування після смерті одного із подружжя. 
Суд першої інстанції виходив з того, що факт постійного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю в зареєстрованому шлюбі  вимагається для прийняття спадщини у відповідності ч.3 ст.1268 ЦК України. Проте предметом позову не є вимоги пов`язані з прийняттям спадщини. 
Позивачка не надала суду ніяких доказів, що має місце порушення, оспорювання або невизнання її права на спадкування. Суд не звернув уваги,  що є орган, який вчиняє нотаріальні дії, та який відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управлінні або володіння спадковим майном або є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. 
Таким чином, застосована норма цивільного законодавства (ст.1268 ЦК України) не має відношення до справи, тому що позивачка не заявляла про встановлення факту прийняття спадщини. 
Доводи і заперечення інших учасників справи
Представник відповідача ТОВ «НДКТІ Спецобладнання» Коваленко Т.М., ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.  
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Представник третьої особи Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради в суд апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи попереджений належним чином.
Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд  вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено  повно, проте, висновки в частині встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем зроблено помилкові.
Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено  ніким не оскаржується, тому в цій частині судом апеляційної інстанції не  переглядається.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Відповідно до копії свідоцтва про укладання шлюбу № НОМЕР_1 від 07.10.1983 року, актовий запис № 17, вбачається, що 07.10.1983 року було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , прізвище дружини після укладання шлюбу змінено на ОСОБА_6 .
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 27.02.2019 року виданого відділом запису актів громадянського стану Отрадненського району управління запису актів громадянського стану Краснодарського краю РФ, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис № 170199230004300167002.
З акту про фактичне місце проживання, виданого комітетом самоорганізації населення «Староміський» вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
На підставі договору найму жилого приміщення від 05.01.2000 року ОСОБА_2 була передана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , в якому також мається запис, про члена родини наймача ОСОБА_1 . 
Квартира за адресою: АДРЕСА_4 , 16/100 частки домоволодіння, є власністю ТОВ «НДКТІ Спецобладанння», що підтверджується біржовим контрактом №11792 від 04.11.1996 року, зареєстрованого Маріупольським БТІ 04.06.1997 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу за реєстраційним номером 39480, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідно до якої державну реєстрацію права власності відповідача на вказану квартиру здійснено 30.08.2019 року на підставі біржового контракту, виданого 04.11.1996 року.
Відповідно до копії технічного паспорта на житловий будинок, 16/100 частки домоволодіння АДРЕСА_5 належить ТОВ «НДКТІ Спецобладання».
Протоколом правління ЗАТ «НДКТІ Спецобладання» №1 від 17.01.1997 року спірна квартира була виділена для проживання ОСОБА_2 та запропоновано ОСОБА_2 звільнену квартиру передати ОСОБА_7 .
Під час судового розгляду судом встановлено, що квартиру, якою раніше користувалася сім`я ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 була приватизована ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх донькою ОСОБА_8 на підставі наказу 4670/н управління міського майна Маріупольської міської ради від 19.12.1997 року та ОСОБА_7 не передавалася.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України та частиною 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Звертаючись до суду, позивачка зазначила, що вона просить встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем в період з 05.01.2000р по 15.02.2019р. за адресою АДРЕСА_4 .
Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З наведеного вбачається, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
З позовної заяви та доказів наданих в якості її обґрунтування не вбачається, що позивачка має якісь перепони у спадкуванні за законом майна належного спадкодавцю на праві власності. 
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Главою 87 ЦК України визначено, що здійснення права на спадкування та діями, що свідчать про реалізацію права на спадщину (прийняття спадщини) є подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини впродовж визначеного законом строку (статті 1269, 1270 ЦК України) або фактичне прийняття спадщини, що обумовлено постійним проживанням спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (частина третя статті 1268 ЦК України).
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Аналогічного висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14-ц (провадження № 61-14159св19).
Проте, з матеріалів справи не вбачається, що позивачка ОСОБА_1 зверталась до нотаріуса та їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, проте, суд першої інстанції не перевірив дану обставину, внаслідок чого прийшов до передчасного висновку про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. 
Необхідність встановлення такого факту обґрунтована позивачкою прагненням в реалізації намірів отримати у власність квартиру, надану спадкодавцю в користування.  
Проте з договору найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_6 , вбачається, що наймач має право, користуватися нею у відповідності з її призначенням; вселяти та реєструвати в квартирі членів своєї родини; незалежно від часу  користування квартирою «наймач» та члени його родини, які проживають разом з ним набувають право на житло в найманій квартирі; наймана квартира може перейти у власність  «наймача»  з підстав, передбачених законодавством України  якщо він відпрацює  в ЗАТ «НДКТІ Спецобладнання» не менше 10 років.(а.с.19)
З аналізу наведеного вбачається, що власник квартири, він же орендодавець, передбачив можливість переходу  квартири  у власність лише для «наймача».
В суді першої інстанції було встановлено, що позивачка разом зі спадкодавцем – «наймачем» зареєстрованою не була. 
Відповідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців).
З наведеного витікає, що після прийняття спадщини спадкоємець стає учасником тих самих правовідносин, суб`єктом яких раніше був спадкодавець.
Як встановлено з матеріалів справи померлий не був власником квартири в якій він проживав, а був лише зареєстрований, як наймач, протилежного позивач в судовому засіданні не довела.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог, обґрунтованих тим, що під час судового розгляду достовірно встановлено, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 з 05.01.2000 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 і саме вказана  обставина є підставою для задоволення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, який для позивача є необхідним для спадкування після смерті її чоловіка.
Незгода полягає в тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на зміст ч.2 ст.315 ЦПК України, сутність якого передбачає, що  у судовому порядку можуть бути встановлені лише ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Встановлення факту постійного проживання  зі спадкодавцем для  позивачки необхідне для  спадкування не будь якого майна, взагалі, а для спадкування квартири, належної на праві власності відповідачу,  в якій її чоловік проживав, як наймач, разом з нею.
Як наслідок вимоги про встановлення факту постійного проживання позивачки зі спадкодавцем  задоволенню не підлягають, бо від такого факту не залежить виникнення, зміна або припинення її особистих чи майнових прав.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За вказаних обставин доводи відповідача про незаконність судового рішення в частині визнання факту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції не правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не повно та не всебічно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку, не правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив не законне й необґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи  на новий розгляд  змінює рішення  або ухвалює нове, цей суд відповідно  змінює розподіл судових витрат.
Як наслідок  з ОСОБА_1 на користь ТОВ «НДКТІ Спецобладнання»  необхідно стягнути судові витрати понесені за подачу апеляційної скарги  в сумі 1261,21грн.

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2021 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НДКТІ Спецобладнання» - задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 липня 2021 року скасувати в частині задоволених позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НДКТІ Спецобладнання» судові витрати понесені за подачу апеляційної скарги  в сумі 1261(одна тисяча двісті шістдесят одну) гривню 21 копійку.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий:        Т.І. Биліна

Судді:         В.М. Барков

          Є.Є. Мальцева