ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20656/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Іщук І.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  02 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
                 Головуючого-судді:                                                    Чаку Є.В.
                 суддів:                                                                            Федотова І.В., Коротких А.Ю.
          за участю секретаря:                                               Ковтун К.В.,      
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -                                                              
                                                     В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування повідомлення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 15.10.2019 року № 286; зобов`язання відповідача розглянути заяву громадянина Бангладешу ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребуєдодаткового захисту, у порядку, визначеним Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Окружний адміністративний суд міста Києва своїм рішенням від 02 червня 2021 року відмовив у задоволенні позову.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати останнє та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
          У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно  з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.
  Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання/перебування в Україні - АДРЕСА_1 (згідно копії довідки від 24.09.2019 року).
          Згідно матеріалів особової справи позивача, 13.08.2018  позивач нелегально прибув до України з території Російської Федерації.
           24.09.2019 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Повідомленням ЦМУ ДМС від 15.10.2019 №286 на підставі Наказу від 15.10.2019 №694 громадянину Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту в Україні визначено  Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI  (надалі - Закон № 3671-VI).
Згідно  статті 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) такі побоювання мають бути пов`язані з ознаками расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Крім того, положеннями статті 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.
У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.
Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
Частиною 5 ст. 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З матеріалів справи вбачається, що 15.10.2019 відповідачем було прийнято наказ №691, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту громадянина Бангладеш ОСОБА_1 .
Цього ж дня відповідачем було складено повідомлення №286 у якому зазначено, що громадянину Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказаний наказ та повідомлення були прийняті на підставі висновку в якому зазначено, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся 24.09.2019 до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області. 
У заяві позивач зазначав, що  у студентські роки він приєднався до Чатра Шибір . На той час були сутички з іншою партією Авамі Ліг. 15.01.2018 вони побили його та зламали руку.  За допомогою агентів 26 червня 2018 року позивач приїхав до Росії. І з 13 серпня 2018 року прибув до України. 16 серпня поліція затримала його та доставила до суду. Після суду він був розміщений в Чернігівському центрі тримання. Звільнився він із центру 27 липня 2019 року.
Під час співбесіди позивач зазначив, що є членом партії "Джамаат Ісламі", проте не займав жодної посади в партії.
Крім того зазначив, що зазнавав фізичної розправи від членів партії "Авамі Ліг" через свої політичні погляди та участь у партії, водночас  ніяких чітких доказів факту побиття не надав.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що  наведені позивачем у заяві та під час співбесіди відомості викликають обґрунтовані сумніви в правдоподібності тверджень позивача щодо обставин його побиття та погроз. Зокрема у заяві-анкеті позивач зазначав, що покинув країну свого постійного проживання 26.07.2018, водночас напад на базарі, внаслідок якого було зламано руку, стався 15.01.2018. 
Відповідач вважає та суд погоджується з такими висновками, що позивач протягом шести місяців після вказаного випадку продовжував проживати в Бангладеш без побоювання за своє життя, а тому твердження позивача про те, що саме напад на базарі став поштовхом до того, щоб покинути країну суперечать його попереднім твердженням.
Також позивач стверджував, що йому загрожує небезпека у разі повернення до Бангладеш, оскільки до його рідних час від часу навідуються представники правлячої партії.
Проте колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази та документи, які би підтверджували факти переслідування або погрози переслідування, натомість позивачем зазначено, що він залишив територію Народної Республіки Бангладеш добровільно, без будь-яких затримань та проблем.
Зокрема,  судом встановлено, що країну громадянської належності позивач залишив 26.06.2018, повітряним шляхом до м. Дубаї (Об`єднані Арабські Емірати). В подальшому він попрямував до м. Москва (Російська Федерація) та перебував там протягом 45 днів,  звідки 13 серпня 2018 року прибув до України, автомобільним сполученням та пішки.
Колегія суддів враховується те, що  особисто із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до органів ДМС лише 24 вересня 2019 року після перетину кордону.
З матеріалів справи вбачається, що кордон з Україною заявник перетнув нелегально, без візи, що відповідно до положень частини другої статті 5 Закону №3671-VI покладає на особу, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну обов`язок без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Дана стаття не містить у собі будь-яких санкцій щодо порушення строку подання заяви, між тим відображає рівень побоювання заявника зазнати переслідувань чи серйозної шкоди.
Крім того, важливим є також та обставина, що до приїзду в Україну перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації, де за захистом не звертався.
Вказане в сукупності свідчить про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не підтверджуються достовірними доводами, а причини та обставини, за яких заявник покинув країну громадянської належності не є такими, що підпадають під перелік підстав для визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Законом № 3671-VI.
Окрім того, загальна ситуація у країні походження позивача не надає безумовних підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на встановлені судом обставини, враховуючи зібрану та проаналізовану інформацію щодо країни походження позивача, а також щодо повідомлених ним обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що міграційними органами ухвалено законні та обґрунтовані рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Доводи представника позивача про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегією суддів відхиляються як такі, що не знайшли свого підтвердження. Інші доводи зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції  правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги  не спростовують висновки суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

                                                      П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
    Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                                          Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                          І.В. Федотов

                                                                                                            А.Ю. Коротких