ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 р.	Справа № 520/5783/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2021, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 27.07.21 року по справі № 520/5783/21
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області                      
          про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, в якій просив суд  першої інстанції: 
- визнати протиправними дії відповідача, Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області,  щодо відмови у встановленні позивачу статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області встановити позивачу статус інваліда війни та видати згідно чинного законодавства посвідчення інваліда війни.
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що дії відповідача щодо відмови у встановленні йому статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни є протиправними. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено. 
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що суд першої інстанції відмовив у позові з хибної позиції, що позивач мав довести відповідачу і суду, що його особисто залучили до ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі підрозділів Цивільної оборони. Вважає, що такий висновок суду першої інстанції суперечить нормативно-правову регулюванню даного питання, що було закріплено ще за радянських часів і має юридичну силу в Україні, як для правонаступника УРСР. Посилається, що суд першої інстанції проігнорував норми законодавства, які регламентували на час участі позивача в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Вважає, що дії відповідача є протиправними. Зазначає, що особи залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи належать до інвалідів війни. Посилається, що формування Цивільної оборони, в томі числі і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, "катастроф і стихійних лих. Таким чином, громадяни, які виконували роботи по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків), залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони. При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони. Отже, особи, які залучались до складу формувань Цивільної оборони у 1986 році та в інші роки ліквідації, інвалідність яких пов`язана з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мають право отримати такий статусу інваліда війни та/або особи з інвалідністю внаслідок війни. Враховуючи те, що заявник має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, інвалідом II групи, інвалідність пов`язана з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується документально, то заявник залучався до складу формувань Цивільної оборони та має право на отримання статусу інваліда війни, наразі - особи з інвалідністю внаслідок війни. Посилається, що відповідач має у своєму складі Відділ з питань соціального захисту населення, постраждалого від Чорнобильської катастрофи, а позивач перебуває тривалий час на обліку у відповідача саме як ліквідатор наслідків катастрофи на Чорнобильській АЕС. Отже Відповідачу відомі всі необхідні персональні дані позивача і є всі необхідні документи для підтвердження його права на отримання статусу інваліда війни. Посилається на практику Європейського суду з прав людини, викладену в певних його рішеннях. Вважає, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, суду не надав, тому позивач вважає відмову у позові незаконною з боку суду першої інстанції.
29.11.2021 року відповідач направив на електронну адресу суду апеляційної інстанції листа, який не містив кваліфікованого електронного підпису, з клопотанням, в якому Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області прохало відмовити позивачу в задоволенні скарги, вважаючи її безпідставною, а апеляційний розгляд провести без участі представників відповідача. 
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені  заздалегідь та належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
З 31.10.2017 року позивач є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією довідки МСЕК серії 12ААА № 466926.
Позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив встановити заявнику статус інваліда війни, оскільки заявник є інвалідом 2-ї групи, внаслідок участі в ліквідації наслідків катастрофи на Чорнобильській АЕС, тобто, здійснював захист Батьківщини нарівні з військовослужбовцями та правоохоронцями.
Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області листом №1008 від 23.03.2021 року повідомило позивача, що у відповідності до ст.4 Закону України №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветерани війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, до ветеранів війни належать: учасники бойових дай, особи з інвалідністю війни, учасники війни. Вказано, що згідно Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» пункту 1 статтею 7 до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з Ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами. Зазначено, що відповідно до пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 12.05.1994 року посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації. Також, вказано, що згідно з пунктом 10 цього положення «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. При наявності зазначених підтверджуючих документів про залучення позивача до формувань Цивільної оборони, просило звернутись до Управління та надати підтверджуючи документи.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача, Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, щодо відмови у встановленні йому  статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни, звернувся до суду. 
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством, з дотриманням вимог ч.2 ст. 2 КАС України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
          Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" 22 жовтня 1993 року №3551-XII  (далі по тексту - Закон №3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них 
Згідно з  п. 9 ч. 2 ст.7 Закону №3551-XII до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи (частину другу статті 7 доповнено пунктом 9 згідно із Законом № 1770-IV від 15.06.2004).
Відповідно до положень ст.18 Закону №3551-XII ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.
Згідно з п.2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.05.1994 № 302  (далі - Положення № 302 в редакції на момент звернення із заявою про встановлення відповідного статусу), посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.
Приписами абз.2 п.7 Положення № 302 визначено, що "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.
Пунктом 10 Положення № 302 передбачено, що "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
Аналізуючи наведені вище норми права, колегія суддів звертає увагу, що обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно з п.9 ч.2 ст.7 Закону, є наявність в особи сукупності таких обов`язкових умов: залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постановах від 27.02.2019 по справі №818/26/18 та № 149/3307/16-а, від 20.02.2019 у справі № 817/237/18, від 13.02.2019 по справі № 676/1827/17.
Згідно з ч.1 ст.10 Закону №3551-XII учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим Наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 06.06.1975 року № 90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим Постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року №1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.
Колегія суддів зазначає, що встановлені вище обставини прийняття позивача участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС,  що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, вказують на те, що на нього поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". 
При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 10.10.2019 по справі № 810/4584/18, від 19.09.2019 по справі №756/8323/16, від 26.02.2020 по справі № 377/196/17 для набуття статусу інваліда війни, з підстав, встановлених п. 9 ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII, окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.02.2020 по  справі № 377/196/17, наведене вище пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.
Так, Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим Постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим Наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.
Колегія суддів зазначає, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків.
Водночас, дані обставини свідчать про те, що на позивача, як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
В свою чергу для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (з підстав, встановлених п.9 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Разом з тим, за відсутності в матеріалах справи доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, достатніх підстав для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за правилами п.9             ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII немає.
Колегія суддів зазначає, що документи, які позивач долучив до своєї заяви, адресованої відповідачу, щодо набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що останній брав участь у таких заходах, проте належного документального підтвердження своєї участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивачем не надано.
При цьому, в листі від 23.03.2021 №1008, адресованому позивачу, Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області зазначило, що при наявності підтверджуючих документів про залучення позивача до формувань Цивільної оборони просило звернутися до Управління та надати підтверджуючі документи. 
Вказана обставина, як зазначалось Верховним Судом в аналогічній категорії справ, є істотною, оскільки в протилежному випадку статус особи з інвалідністю внаслідок війни (на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону  №3551-XII) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (пп. 1 ч. 1 ст. 9 Закону             №3551-XII).
Щодо посилання скаржника на Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111-1976 року; накази заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР № 90 від 06 червня 1975 року (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та № 92 від 29 червня 1976 року (Постанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), Розпорядження ЦО СРСР від 26 квітня 1986 року, начальника ЦО УРСР від 28 квітня 1986 року, начальника Цивільної оборони Харківської області, то колегія суддів відхиляє такі посилання, оскільки зазначені  нормативні акти, якими встановлено загальні положення функціонування системи Цивільної оборони в СРСР, самі по собі вони не є доказом безпосереднього включення позивача у формування Цивільної оборони та участь його, у складі цих формувань, у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. 
Також судова колегія зазначає, що статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 1770-IV від 15.06.2004.
З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.
Разом з тим, позивач не брав  участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому не може бути визнана особою з інвалідністю внаслідок війни саме на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону  №3551-XII) 
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.04.2019 у справі № 363/1489/17.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони, а тому особи, які залучались до складу формувань Цивільної оборони у 1986 році та в інші роки ліквідації, інвалідність яких пов`язана з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мають право отримати такий статусу інваліда війни та/або особи з інвалідністю внаслідок війни, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки в спірних правовідносинах має бути підтверджена належними та допустимими доказами участь  позивача у ліквідації наслідків аварії у складі формувань Цивільної оборони. Натомість належного документального підтвердження своєї участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивачем не надано.
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що  відповідач має у своєму складі Відділ з питань соціального захисту населення, постраждалого від Чорнобильської катастрофи, а позивач перебуває тривалий час на обліку у відповідача саме як ліквідатор наслідків катастрофи на Чорнобильській АЕС, а тому  відповідачу відомі всі необхідні персональні дані позивача і є всі необхідні документи для підтвердження його права на отримання статусу інваліда війни, колегія суддів відхиляє, як такі, що жодним чином не впливають на вирішення даної справи.
Відповідно, враховуючи наведені вище висновки, доводи апеляційної скарги про те, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту, вказуючи при цьому, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача суду                      не надав,  колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмовляючи позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п.9 ч. 2 ст.7 Закону №3551-XII, та у видачі відповідного посвідчення,  відповідач діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством, з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, а тому приходить до висновку щодо необґрунтованості заявлених позивачем вимог. 
Щодо посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені в певних його рішеннях, то колегія суддів їх враховує та зауважує, що висновки суду у даній справі не суперечать їм.
Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
        Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
          Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
        Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
          Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та таким, що ухвалено  з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
          Підстав  для розподілу судових витрат у даній справі не має. 
Відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, і дана справа відноситься до справ незначної складності, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 по справі № 520/5783/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  06.12.2021 року