СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2021 р.                                                     м. Харків              Справа № 905/460/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуюча   суддя Терещенко О.І., суддя Склярук О.І. , суддя  Шутенко І.А.
за участю:
позивача – не з`явився; 
відповідача – Мітасьова О.В.,  наказ №25-к від 28.02.2017 року, посадова інструкція №01.607-81 від 17.01.2021 року; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного   апеляційного господарського суду апеляційну скаргу   Служби автомобільних доріг у Донецькій області (вх. №2068Д/1-18) 
на рішення     господарського суду Донецької           області від 03.06.2021 року у справі №905/460/21, ухвалене       в приміщенні господарського суду Донецької           області (суддя Аксьонова К.І.),  повний текст якого   складено 10.06.2021 року 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Перша дорожньо-будівельна компанія”, м. Васильків, Київська область
до відповідача Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область
про стягнення 3% річних у сумі 1159465,63 грн., інфляційних втрат у сумі 1637079,90грн. 
ВСТАНОВИВ:
Рішенням       господарського суду Донецької        області від 03.06.2021 року у справі №905/460/21 позов задоволено  частково; стягнуто   зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Перша дорожньо-будівельна компанія”  3% річних у сумі 1154055,76 грн., інфляційні втрати у сумі 1637079,90 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 41867,03грн.; в  задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Служба  автомобільних доріг у Донецькій області  з рішенням      суду першої інстанції не погодилась  та звернулась     до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення        господарського суду Донецької    області від 03.06.2021 року у справі   та залишити без розгляду позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Перша дорожньо-будівельна компанія” до Служби автомобільних доріг у Донецькій області про стягнення 3% річних у сумі 1159465,63 грн., інфляційних втрат у сумі 1637079,90 грн. 
В обґрунтування    апеляційної скарги  апелянт  посилається на таке.
Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а  також якщо предметом позову є лише частина  вимоги, правом на яке володіє позивач.
Перебіг позовної давності за основною вимогою з оплати виконаних робіт за договором від 25.06.2013 року перервався 07.12.2017 року та почався знову 08.12.2017 року, а закінчився відповідно 08.12.2020 року.
Посилається на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 року у справі №575/476/16-ц, від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16, від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 та у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №757/44680/15-ц.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19” через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року  до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами  Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року  № 239, від 22.04.2020 року №291,  від 11.05.2020 року  №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500,  від   22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956, від 09.12.2020 року №1236, від  17.02.2021 року №        104, від 21.04.2021 року №405, від 16.06.2021 року №611, від 11.08.2021 року №855     до   постанови  від 11.03.2020 року  № 211 внесено зміни, якими  дію карантину продовжено до 01.10.2021 року.
Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом   №9рс-186/20 від 16.03.2020 року  до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Для  запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 року  за № 04-а встановлено особливий режим роботи   суду в умовах карантину; наказами   голови суду від 26.03.2020 року  № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а,  від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а, від 18.12.2020 року №24-а, від 23.06.2021 року №10-а, від 16.08.2021 року №12-а  на період дії карантину   суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму. 
Протоколом  автоматизованого розподілу судової справи між суддями  від 07.07.2021 року, для розгляду справи  суддею – доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Дучал Н.М.    
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.07.2021 року апеляційну скаргу  Служби автомобільних доріг у Донецькій області на рішення   господарського суду Донецької         області від 03.06.2021 року у справі  залишено без руху;  останню зобов`язано      усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що  при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
22.07.2021 року на адресу суду від апелянта надійшов лист  на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху (вх.№8382), з доказами сплати судового збору, який, разом з додатками, долучено до матеріалів справи.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.07.2021 року відкрито  апеляційне провадження за апеляційною скаргою Служби автомобільних доріг у Донецькій області    на   рішення              господарського суду Донецької     області від 03.06.2021 року у справі; позивачу        встановлено  строк до 12.08.2021 року на протязі якого він    має  право подати відзив  на апеляційну скаргу; призначено  справу до   розгляду на  "16" серпня 2021 року; явка сторін обов`язковою не визнавалась; роз`яснено   учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".
          Протоколом повторного  автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2021 року,  у зв`язку з відпусткою судді Тихого   П.В. та судді Дучал Н.М., на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи  суддею – доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя  Шутенко І.А., суддя Склярук О.І. 
          У судовому  засідання 16.08.2021 року представник  відповідача підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі.
Представник позивача в судове засідання 16.08.2021 року  не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.08.2021 року,  враховуючи неявку в судове засідання представника позивача  та беручи до уваги зміну складу колегії суддів,   оголошено  перерву у розгляді справи  до  13.09.2021 року,  явка сторін в судове засідання   обов`язковою не визнавалась; роз`яснено учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 року, враховуючи неявку в судове засідання представника позивача, оголошено  перерву у розгляді справи до  29.09.2021 року,  явка сторін в судове засідання   обов`язковою не визнавалась; роз`яснено учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".
У судовому засіданні 29.09.2021 року представник відповідача  підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити.
Представник позивача у   судове засідання  29.09.2021 року не з`явився, про причини неявки суду не повідомив,   хоча  належним чином повідомлявся   про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали суду від 13.09.2021 року про відправлення її копій сторонам  і є доказом належного повідомлення учасників спору про  дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11  Інструкції з діловодства в господарських судах України.
Згідно з ч. 3     ст. 120 ГПК України,      виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Відповідно до ч. 7      ст. 120 ГПК України     учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Пунктом  4 ч. 6     ст. 242 ГПК України      встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові   Верховного Суду від 16.05.2018  року у справі № 910/15442/17.
Також, на офіційну електронну адресу позивача було надіслано копію ухвали Східного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 року, про що свідчить відтиск печатки суду на останньому  аркуші вказаної ухвали (вих.№1996 від 14.09.2021 року). 
Окрім того, відповідно до ч. 2     ст. 2 Закону України “Про доступ до судових рішень”     усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. 
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1     ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Ухвалу суду   від  13.09.2021 року  було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена  за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.
          Відповідно до      статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої       Законом України від 17.07.1997 року  №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
          Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини  від 08.11.2005  року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року  у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року  у справі "Красношапка проти України").
          Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених            ст.  42 ГПК  України та    беручи до уваги відсутність клопотань  від учасників справи    щодо відкладення розгляду апеляційної скарги  у зв`язку з карантинними заходами,      колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
          Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника  відповідача,  перевіривши повноту встановлення господарським  судом першої інстанції  неоспорених обставин справи,  колегія суддів встановила наступне.
25.06.2013 року  між Службою автомобільних доріг у Донецькій області (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Перша дорожньо-будівельна компанія” (підрядник)   укладено  договір №2-64, за умовами якого підрядник взяв на себе зобов`язання за завданням замовника своїми силами і засобами, на власний ризик виконати послуги з поточного середнього ремонту автомобільної дороги Сніжне-Маринівка – (на Куйбишеве), км 10+600 – км 18+200 (об`єкт) відповідно до затвердженої кошторисної документації та в обумовлений цим договором термін, а замовник зобов`язався прийняти закінчений  з поточним середнім ремонтом об`єкт і сплатити вартість виконаних послуг.
Договірна ціна робіт, виконання яких доручається підряднику, становить 23733226,80 грн. з ПДВ (п.2.1 договору).
Підрядник розпочинає виконання робіт протягом 10 (десять) днів з моменту підписання договору і забезпечує їх завершення до 31 грудня 2014 року (п.3.1 договору). 
Перегляд термінів виконання робіт оформлюється додатковою угодою (п.3.3 договору).
У розділі 4 сторонами погоджено  обов`язки замовника:  своєчасно та в повному обсязі сплачувати виконані роботи (п.4.1.1 договору); приймати виконані роботи згідно з актом приймання виконаних будівельних робіт (Ф.КБ-2в) (п.4.1.2 договору); негайно повідомити про виявлені недоліки в роботі (п.4.1.4 договору). 
Виготовлення і затвердження кошторисної документації здійснює замовник (п.6.1 договору).
За змістом п.5.1. договору, за  підрядником на період проведення робіт з поточного середнього ремонту закріплюється визначена кошторисною документацією ділянка дороги – будівельний майданчик. 
Після завершення виконання робіт підрядник передає замовнику виконавчу документацію протягом 20 (двадцять) днів (п.10.6 договору).
Відповідно до п.   12.1 договору, розрахунки проводяться шляхом оплати замовником протягом 20 банківських днів, при наявності коштів на бюджетних рахунках, після підписання сторонами акта приймання виконаних будівельних робіт (ф. КБ-2в).  Замовник відповідно до вимог, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2006 року  № 1404, за заявкою підрядника при наявності фінансових ресурсів, може здійснити попередню оплату робіт у розмірі 30 відсотків річного обсягу фінансування. Підрядник зобов`язується виконати роботи за рахунок попередньої оплати  впродовж одного місяця. По закінченні вказаного терміну, невикористані суми повертаються на рахунок в органі Держказначейства.
У п. 12.2 договору сторони погодили, що до акта приймання виконаних робіт додається довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (ф.КБ-3).
Оплата виконаних робіт здійснюється за рахунок бюджетних коштів (п.12.3 договору).
У відповідності до  п.12.4 договору зобов`язання замовника за договором виникають при наявності відповідних бюджетних призначень.
План фінансування складається замовником у межах затверджених на відповідний рік асигнувань і узгоджується з підрядником (п.12.8 договору).
Замовник має право розірвати договір в односторонньому порядку серед іншого і за обставин відсутності коштів для фінансування об`єкту (п.15.1 договору).
У п.  15.3 договору сторони погодили, що умови договору не повинні змінюватися, крім випадків, серед іншого й у разі зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;     продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі форс-мажорних обставин, затримки фінансування витрат замовника за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної у договорі.
За змістом п. 16.1 договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за   договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо). Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою або іншими компетентними органами (п.16.3 договору). У разі коли строк дії обставин непереборної сили продовжується більше ніж 14 днів, кожна із сторін в установленому   договором порядку має право розірвати   договір. У разі попередньої оплати підрядник повертає замовнику кошти протягом трьох днів з дня розірвання   договору (п.16.4 договору).
Договір діє до 31.12.2014 року (п.17.1 договору).
У зв`язку із затримкою фінансування у 2015 році послуг з поточного середнього ремонту автомобільної дороги Сніжне – Маринівка – (на Куйбишеве), км 10+600 – км 18+200, Додатковою угодою від 31.12.2015  року   до договору підряду № 2-64 від 25.06.2013 року  сторони встановили строк дії договору до 31.12.2016 року.
У додатку до договору № 2-64 від 25.06.2013 року  сторони погодили План фінансування робіт з поточного середнього ремонту автомобільної дороги Сніжне – Маринівка – (на Куйбишеве), км 10+600 – км 18+200, встановивши на 2013 рік – 196               000,00 грн., на 2014 рік – 23537226,80 грн. 
На  виконання умов договору №2-64 від 25.06.2013 року  позивач 03.03.2014  року передав, а відповідач    прийняв за актом приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) без зауважень роботи з поточного середнього ремонту автомобільної дороги Сніжне – Маринівка – (на Куйбишеве), км 10+600 – км 18+200, на загальну суму 16032922,80 грн., про що свідчать підписи уповноважених представників сторін на акті. 
Вартість вказаних робіт підтверджується наявною у справі Довідкою про вартість виконаних робіт та витрат за формою КБ-3, підписаною 03.03.2014 року  сторонами без зауважень.
Позивач вказує на те, що  з огляду на невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати вартості виконаних робіт за договором №2-64 від 25.06.2013  року,  рішенням господарського суду Донецької області від 19.02.2018 року  у справі №905/2837/17, яке  залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 23.04.2018 року,  частково задоволені позовні вимоги ТОВ  “Перша дорожньо-будівельна компанія” та стягнуто з Служби автомобільних доріг у Донецькій області на користь позивача заборгованість з оплати виконаних робіт за договором №2-64 від 25.06.2013 року  в розмірі 16032922,80 грн., 1764500,02 грн. – 3% річних, інфляційні втрати в сумі 18837270,68 грн. 
На виконання рішення господарського суду Донецької області від 19.02.2018 року  у справі №905/2837/17,  10.05.2018  року   видано відповідні накази. 
Позивач посилається на те, що  рішення господарського суду Донецької області від 19.02.2018 року  у справі №905/2837/17 відповідачем виконане частково на суму 1000000,00 грн.  (платіж 16.04.2020 року), а тому враховуючи несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань в частині погашення заборгованості у розмірі 16032922,80 грн., позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних. 
Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Донецької області, в якому останній просив стягнути з відповідача  3% річних у сумі 1159465,63 грн., інфляційні втрати  у сумі 1637079,90 грн., всього 2796545,53 грн.
03.06.2021 року господарським судом Донецької області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.
Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення       господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна   скарга не підлягає  до  задоволення з огляду на таке.
Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.
З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
У рішеннях  Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі  Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК  України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України.
За змістом п.  1 ч.2 ст.11 ЦК  України,  однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.
Відповідно до   ч.1 ст.626,  ст.11 ЦК  України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно  ч.1 ст.526 ЦК  України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
У відповідності до  ст.ст.525, 615 ЦК  України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 ГК  України.
За змістом ст.599 ЦК  України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Відповідно до ст.610 ЦК  України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК  України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, обставини порушення відповідачем умов договору №2-64 від 25.06.2013 року  в частині повної та своєчасної оплати виконаних позивачем робіт у строк до 01.04.2014 року  були встановлені рішенням господарського суду Донецької області від 19.02.2018 року  у справі №905/2837/17 та в силу ч.5 ст.75 ГПК  України не підлягають доказуванню. 
Разом з тим,  само по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК    України сум. 
Отже, господарський  суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що   з огляду на наявний факт порушення з боку відповідача умов договору №2-64 від 25.06.2013  року в частині повної та своєчасної оплати виконаних позивачем робіт у строк до 01.04.2014 року  включно,  кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних втрат  та 3%  річних до повного виконання грошового зобов`язання.
За матеріалами справи, з моменту набрання рішенням господарського суду Донецької області від 19.02.2018 року  у справі №905/2837/17 законної сили (23.04.2018 року),  відповідачем частково виконано рішення суду шляхом стягнення заборгованості у загальній сумі 7544588,08 грн., з яких 1000000,00 грн. стягнуто  16.04.2020 року, 1000000,00 грн. – 14.08.2020 року (платіжне доручення №701 від 13.08.2020 року, добровільне виконання), 1000000,00 грн. – 11.09.2020 року, 1000000,00 грн. – 15.10.2020 року, 1000000,00 грн. – 03.11.2020 року, 1000000,00 грн. – 03.12.2020 року, 222294,04 грн. – 21.01.2021 року, 11000000,00 грн. – 22.01.2021 року та 222294,04 грн. – 08.02.2021 року.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок  3% річних   за допомогою калькулятору ЛІГА.ЗАКОН,  колегія суддів зазначає, що  місцевий господарський суд  вірно встановив, що   розрахунок 3% річних не відповідає фактичним обставинам справи, є неправильним, з огляду на те, що позивачем невірно визначено базу нарахування за період з 16.04.2020 року по 29.09.2020 року, оскільки не було враховано часткове погашення заборгованості за рішенням суду.
Так,  належним розміром 3% річних є        1154055,76 грн., з яких 953687,07 грн.  за період з 23.04.2018 року  по 15.04.2020 року, 147864,81 грн.  за період з 16.04.2020  року по 13.08.2020 року, 32206,71 грн.  за період з 14.08.2020 року  по 10.09.2020 року, 20297,17 грн.  за період з 11.09.2020 року по 29.09.2020 року.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що  заявлені позовні вимоги про стягнення 3% річних у сумі 1159465,63 грн. підлягають задоволенню частково у розмірі 1154055,76 грн., решта вимог щодо стягнення 3% річних задоволенню не підлягає.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок   інфляційних втрат   за допомогою калькулятору ЛІГА.ЗАКОН,  колегія суддів зазначає, що  місцевий господарський суд  вірно встановив, що   вказаний розрахунок методологічно та арифметично є неправильним.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. Разом з тим,  в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Місцевим господарським судом вірно враховано правові висновки, викладені у постанові  Верховного Суду України від 24.01.2018 року  у  справі № 910/24266/16, де, між іншим, вказано на те, що   вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується та   у постанові  від 10.10.2018 року у справі №910/9938/17, де, зокрема, вказано на те, що зі змісту п.6 Методики, затвердженої  Наказом Державного комітету статистики №265 від 27.07.2007 року слідує, що мінімальний період застосування індексу є саме повний місяць, за який він розрахований, оскільки відсутні будь-які підстави стверджувати про знецінення коштів на відповідній коефіцієнт індексу за частину такого місяця. 
Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що “вартість грошей з індексом інфляції за попередній період”             є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період.       При зменшенні суми боргу у конкретному місяці “А” на певну суму (до прикладу 100 грн.) до уваги береться сума боргу на початок розрахункового періоду “Х”, помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу, “і-1”), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.).
Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: “Х” * “і-1” - 100 грн. = “ЗБ”, де “Х” - залишок боргу на початок розрахункового періоду, “і-1” - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а “ЗБ” - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).  А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць (“ЗБ” відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, і від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося). У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.
Подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).
Таким чином,  господарський суд першої інстанції, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за цілі місяці існування заборгованості з урахуванням часткового стягнення заборгованості,  вірно встановив, що інфляційні втрати складають більшу суму, ніж заявлена позивачем.
Аргументи апелянта на те, що перебіг позовної давності за основною вимогою з оплати виконаних робіт за договором від 25.06.2013 року перервався 07.12.2017 року та почався знову 08.12.2017 року, а закінчився відповідно 08.12.2020 року, не приймаються, з огляду на таке.
Стаття 256 ЦК України     визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.  257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.  267 ЦК України).
Визначення початку перебігу позовної давності міститься у     ст.  261 ЦК України.
Відповідно до ч. 1  ст.  261 ЦК України     за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз вказаних  норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені     законом     звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи     - носія порушеного права.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №917/1421/18, де, зокрема, вказано на таке.
“Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).     Порядок відліку позовної давності наведено у     ст. 261 ЦК України.      Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених     ст.  625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.     Слід зауважити, що у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 року  у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року  у справі №          918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених     ст.  625 ЦК України, не є додатковими вимогами у розумінні положень     ст.  266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.     Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 року  у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018  року у справі №          908/1394/17, від 21.11.2018 року  у справі № 642/493/17-ц     та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц.”
За таких обставин,     стягнення 3% річних та інфляційних втрат, передбачених     ст.  625 ЦК України, не є додатковими вимогами у розумінні положень     ст.  266 ЦК України,   а закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання.
Крім того, аргументи  апелянта на те, що  під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції, позивач тричі не з`явився  у судове засідання,  не повідомив про причини  неявки, не надав клопотання про розгляд справи за його відсутності та  не виконав вимогу суду щодо надання відповіді на відзив на позовну заяву протягом 10 днів з дня отримання відзиву на позов, що є  підставою  для  залишення  позовної заяви без розгляду на підставі  п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України,  не приймаються, з огляду на таке.
Пунктом 4 ч. 1     ст. 226 ГПК України     визначено, що суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Залишення позову без розгляду - це закінчення розгляду справи без вирішення по суті заявлених позовних вимог про захист порушеного або оспорюваного права.
При  вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду слід мати на увазі, що застосування п. 4 ч. 1     ст. 226 ГПК України     можливо лише за наявності таких умов: документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання;   витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті;  позивач без поважних причин не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду чи не направив свого представника в засідання господарського суду без поважних причин.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах  Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі №910/4050/17, від     12.12.2019 року у справі №910/4685/18, де, зокрема, вказано на те, що  залишення позову без розгляду на підставі п. 4 ч. 1     ст. 226 ГПК України     можливе лише за умови, якщо суд позбавлений можливості вирішити спір по суті з вини позивача, який не подав без поважних причин витребувані ухвалами суду додаткові матеріали, необхідні для вирішення спору, або його представники не з`явилися на виклик у засідання господарського суду і їх нез`явлення перешкоджає вирішенню спору та      у постанові Верховного Суду від  18.03.2019 року у справі №910/1615/16, де,  суд касаційної інстанції, враховуючи відсутність в ухвалі суду першої інстанції обґрунтування неможливості розгляду спору за наявними матеріалами справи і незазначення, яким чином неявка представника позивачів в судове засідання у цьому випадку перешкоджала вирішенню спору за наявними у матеріалах справи доказами, погодився  з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для залишення позову без розгляду через неявку представника позивачів до суду на підставі п. 4 ч. 1      ст. 226 ГПК України.
Так, ухвалою господарського суду Донецької області від 18.03.2021 року у справі прийнято  позовну заяву до розгляду та відкрито  провадження у справі; розгляд   справи  ухвалено  здійснювати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено  на 13.04.2021  року;       встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі; ухвалено  копію відзиву та доданих до нього документів одночасно надіслати (надати) позивачу; докази направлення (вручення) позивачу відзиву і доданих до нього документів та пояснень надати суду одночасно з відзивом та поясненнями; встановлено  позивачу строк для подання відповіді на відзив на позов протягом 10 (десяти) днів з дня отримання відзиву на позов; ухвалено копію відповіді на відзив та доданих до неї документів одночасно надіслати (надати) відповідачу; докази направлення (вручення) відповідачу відповіді на відзив і доданих до неї документів надати суду одночасно з відповіддю на відзив. 
Ухвалою господарського суду Донецької області від 18.03.2021 року відкладено  підготовче засідання на 17.05.2021 року; сторонам  ухвалено  повідомити суд, чи надані ними всі наявні докази, чи повідомлені ними про всі відомі обставини, що входять до предмету дослідження; за наявності - докази/клопотання/заяви надати до 17.05.2021 року  з урахуванням поштового перебігу.
Ухвалою господарського суду Донецької області від 18.04.2021 року клопотання Служби автомобільних доріг у Донецькій області про участь у підготовчому засіданні, призначеному на 17.05.2021 року  об 11:30 год, в режимі відеоконференції задоволено; ухвалено судове засідання 17.05.2021 року  о 11:30 год у справі провести в режимі відеоконференції. 
Ухвалою господарського суду Донецької області від 17.05.2021 року закрито  підготовче провадження у справі; призначено   розгляд справи на 03.06.2021 року  об 11:00 год. 
Ухвалою господарського суду Донецької області від 28.05.2021 року клопотання Служби автомобільних доріг у Донецькій області про участь у судовому засіданні, призначеному на 03.06.2021  року об 11:00 год, в режимі відеоконференції задоволено; ухвалено судове засідання 03.06.2021 року  об 11:00 год у справі провести в режимі відеоконференції. 
Отже,  ухвалами господарського суду першої інстанції додаткові матеріали, необхідні для вирішення  спору не витребовувались, явка представників в судові засідання господарського суду першої інстанції обов`язковою не визнавалась,  позивача не було зобов`язано надати суду  будь яких інших документів та доказів, необхідних для вирішення справи по суті, оскільки наявних  матеріалів  для вирішення спору у справі достатньо, а тому  нез`явлення представника позивача в судові  засідання не мало перешкод для його  вирішення, а   суд не був позбавлений можливості  його вирішення   та вини позивача в такому, матеріали справи не містять.
А тому,   правових підстав для залишення  без розгляду позовної заяви позивача  на підставі п. 4 ч. 1 ст. 228 ГПК України, не має. 
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування     ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод          визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 року), а відтак, залишення позовної заяви без розгляду через неявку позивача у судове засідання у разі ненадання ним заяви про розгляд справи за його відсутності не призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
Посилання апелянта  на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 року у справі №575/476/16-ц, від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16, від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 та у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №757/44680/15-ц, не приймаються з огляду на таке.
Так, у справі №369/6892/15-ц встановлено, якщо у передбачених     законом     випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор;  у справі №367/6105/16-ц суд касаційної інстанції вказав на те, що суд дійшов суперечливих висновків, що позивач не має повноважень на розпорядження спірними земельними ділянками, оскільки їх розпорядником є Кабінет Міністрів України, про що зазначає й сам прокурор, проте відмовив у задоволенні позову з тієї підстави, що позивач заявив позов з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем; у справі №575/476/16-ц встановлено, що  позивачем  не доведено існування підстав для визнання договору недійсним, оскільки в момент підписання договору його сторонами усі істотні умови були узгоджені, а дописування у договір здійснено після його підписання сторонами, а тому    підстав для відмови у позові у зв`язку пропуском строку давності не вбачається; у справі №914/3224/16      предметом позову є витребування у відповідача земельної ділянки; у справі №910/4590/19 предметом позову є прострочення відшкодування з Державного бюджету України суми податку на додану вартість; у справі №757/44680/15-ц предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Колегія суддів  враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.05.2021 року у справі №913/567/19 (913/403/20), де, між іншим, вказано на таке.
          “Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 27.03.2020 року  у справі № 910/4450/19 зазначив, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).           Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п.  32 постанови від 27.03.2018  року №910/17999/16; п.  38 постанови від 25.04.2018 року  № 925/3/7, п. 40 постанов від 25.04.2018  року № 910/24257/16). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 року  у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року  у справі № 923/682/16.                     При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Суд звертається до правової позиції, щодо послідовно та неодноразово викладалась Великою Палатою Верховного Суду в питанні визначення подібності правовідносин у судових рішеннях: п.  60 постанови від 23.06.2020 року у справі №           696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), п.  6.30 постанови від 19.05.2020 року  у справі № 910/719/19, постанова від 16.01.2019 року  у справі №           757/31606/15-ц, постанова від 12.12.2018 року  у справі № 2-3007/11, пункт 5.5 від 19.06.2018 року  у справі №922/2383/16; п. 8.2 постанови від 16.05.2018 року  у справі №           910/5394/15-г.”
          Таким чином, правовідносини у справах, на які посилається апелянт  та обставини вказаних справ, не є подібними до правовідносин у справі №905/460/21, оскільки предмети та підстави позовів у цих справах,  відповідно і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, в тому числі щодо перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами,   а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах.
Отже,   висновок місцевого господарського суду  про  часткове   задоволення позову  відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників  та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини  від 18.07.2006 року). 
Зокрема, Європейський суд з прав людини  у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст.  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Апелянту   було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)
Апелянту   була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
          Керуючись ст. ст.   269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282  Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   Служби автомобільних доріг у Донецькій області  залишити без задоволення.
Рішення       господарського суду Донецької     області від 03.06.2021 року   у справі №905/460/21     залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття   і може бути оскаржена  у касаційному порядку  до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів  з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.
                    Повний текст постанови складено  05.10.2021 року.

Головуюча     суддя                                                                    О.І. Терещенко

Суддя                                                                                           О.І. Склярук  

Суддя                                                                                           І.А. Шутенко