ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2032/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/10872/20 Категорія: 305010000 	Троян Т. Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       18 листопада 2021 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ульянова Сергія Миколайовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2021 року (повний текст виготовлено 08 жовтня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, –

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 , через представника – адвоката Ульянова С.М., звернувся до суду з вказаним позовом.
В обгрунтування позовних вимог вказав, що ухвалою апеляційного суду Черкаської області у справі № 712/13046/13-к від 26 грудня 2017 року було змінено вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2015 року стосовно ОСОБА_2 . Зменшено суму стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 127 296,00 грн. до 95 612,18 грн. 02 травня 2019 року Соснівським районним судом м. Черкаси було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 95 612,18 грн. та кошти, витрачені на залучення експерта з проведення судово-почеркознавчої експертизи в сумі 1 766,40 грн. та в сумі 9 862,40 грн., за проведення судово-економічної експертизи в - сумі 2 998,80 грн., а всього 110 239,78 грн. 14 травня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Плесюк О.С. було відкрите виконавче провадження та розпочате примусове виконання.
Позивач вказав, що 26 грудня 2017 року вирок стосовно ОСОБА_2 набрав законної сили, проте останній не виконав покладене на нього судом зобов`язання та не сплатив на користь ОСОБА_1 встановлену судом суму грошових коштів.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2021 року скасовано заочне рішення від 07 квітня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних.
В подальшому позивач, у заяві про збільшення позовних вимог зазначив, що відповідно до інформації приватного виконавця Плесюка О.С., ОСОБА_2 вносив кошти по виконавчому провадженню № 59116187 в період з серпня 2019 року по серпень 2021 року частинами, що свідчить про те, що він прострочив виконання грошового зобов`язання, так як вирок суду апеляційної інстанції набрав сили 26 грудня 2017 року, але ОСОБА_2 в повному обсязі не виконав покладене на нього зобов`язання, чим порушив норми цивільного законодавства.
Таким чином ОСОБА_2 повинен сплатити відповідачу три проценти річних від простроченої суми та інфляційні збитки. За розрахунком представника позивача за період з 26 грудня 2017 року по 06 вересня 2021 року 3% річних становлять 11 094, 47 грн., а інфляційні витрати за вказаний період становлять 25 139, 79 грн., а всього позивач просив суд стягнути 36 234, 26 грн., та судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 840,00 грн. та витрат за надання правничої допомоги у сумі 6 000,00 грн. 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість, яка утворилася на підставі ст. 625 ЦК України в розмірі 15 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 347,67 грн. та витрати пов`язаних з професійною правовою допомогою в розмірі 2 483,40 грн.
Судом вказано на те, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду та виконавчим листом. А з огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
При ухваленні рішення районний суд вказав на дотримання висновку позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у рішенні від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 щодо необхідності судам під час вирішення тотожних спорів враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Так, місцевий суд врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду з питань поширення дії ч. 2 ст. 625 ЦК України на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, де зазначено, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Суд погодився із розрахунком позивача про розмір інфляційних та 3% річних, оскільки такий розрахунок, на переконання суду, відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 червня 2020 року у справі № 905/21/19.
З посиланням на ч. 3 ст. 551 ЦК України суд вважав можливим зменшити розмір відповідальності ОСОБА_2 за ст. 625 ЦК України та стягнути з відповідача 15 000,00 грн., врахувавши те, що на час розгляду справи в суді сума заборгованості, яка стягнута ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26 грудня 2017 повністю сплачена відповідачем.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд провів розподіл судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат пропорційно задоволеним вимогам (41,39%), в розмірі 2 483,40 грн. Крім того відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача стягнуто пропорційно задоволеним вимогам (41,39%) розмір судового збору, який становить 347,67 грн.
Не погоджуючись з такими рішенням суду першої інстанції, позивач, через свого представника, оскаржив його до суду апеляційної інстанції, вказуючи на те, що рішення районного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про задоволення позовних вимог повністю.
У скарзі апелянт зазначає про те, що ОСОБА_2 не виконував покладене на нього судом зобов`язання, а після відкриття виконавчого провадження виконував його частинами, хоча повинен був виконати покладене на нього судом зобов`язання з моменту набрання вироком законної сили, тобто з 26 грудня 2017 року. Тому ОСОБА_1 з урахуванням кожної сплаченої суми було розраховано 3 % річних та інфляційні витрати.
Апелянт вказує, що суд помилково до вимог про нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України застосував ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшив розмір таких сум, оскільки за своєю правовою природою інфляційні витрати та 3 % річних не є неустойкою, зменшення розміру якої регулюється нормами вказаної статті, та не мав права зменшувати такі суми.
Нараховані ОСОБА_3 інфляційні збитки та 3 % річних не є надмірно великими порівняно з сумою основного боргу, судом першої інстанції не наведено конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, відповідно до яких суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Крім того апелянт просить провести вірний розподіл судових витрат, а також надає разом з апеляційною скаргою докази надання адвокатом Ульяновим С.М. правничої допомоги позивачу в ході оскарження рішення до суду апеляційної інстанції на суму 6 000,00 грн. та просить стягнути зазначену суму із відповідача.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Частиною першої ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що позивач, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , просив стягнути відсотки та інфляційні витрати на підставі ст. 625 ЦК України за неналежне виконання судового рішення. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26 грудня 2017 року вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2015 року стосовно ОСОБА_2 змінено, перекваліфіковано його дії з ч. 4 ст. 191 КК України на ч. 1 ст. 191 КК України. Призначено ОСОБА_2 покарання за ч. 1 ст. 191 КК України у виді трьох років і шести місяців позбавлення волі. Зараховано ОСОБА_2 в строк відбутого ним покарання час його перебування під вартою з 03 червня 2015 року по 26 грудня 2017 року. Зменшено суму стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 127 296 грн на 95 612, 18 грн.
Вирок набрав законної сили 26 грудня 2017 року, а на його примусове виконання відкрито виконавче провадження № 59116187 за виконавчим листом № 712/13046/13-к від 02 травня 2019 року.
В ході примусового виконання рішення боржником з періодичністю було сплачено кошти, стягнуті вироком суду, а 30 вересня 2021 року постановою приватного виконавця виконавче провадження закінчено у зв`язку із повним стягненням боргу, в тому числі витрати виконавчого провадження та основну винагороду приватного виконавця.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Кредитору, у свою чергу, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Статтею 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. (частина третя вказаної статті)
Таким чином нормами ЦПК України не встановлене право суду зменшити розмір виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Проте у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 викладений висновок про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, передбачених статтею 625 ЦК України у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
В той же час Верховний Суд вже неодноразово наголошував, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 89 ЦПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 зазначила, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.
Отже з приведених вище судових рішень вбачається, що Велика Палата Верховного Суду не приходила до висновку про можливість зменшення інфляційних втрат. Більш того відповідне зменшення відсотків річних вона допустила з урахуванням конкретних обставин справи, а саме - встановлення такої процентної ставки на рівні 40% та 96%, і її явної невідповідності принципу справедливості.
У даній справі районний суд, вказуючи на загальні засади цивільного законодавства та сплату відповідачем заборгованості станом на час розгляду справи, порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних за ст. 625 ЦК України, не встановив, як не встановила це і колегія суддів.
Отже суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права. Це, відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни чи скасування рішення районного суду.
До того ж ні нормами діючого законодавства, ні практикою Верховного Суду не передбачена можливість суду зменшити розмір інфляційних витрат, що допустив районний суд, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 .
За таких обставин, враховуючи, що відповідач не надав своїх розрахунків розміру інфляційних та 3-х відсотків річних, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 840, 80 грн. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 261,20 грн., на загальну суму 2 102,00 грн.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 5 ст. 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Представництво інтересів позивача у суді першої інстанції та в ході апеляційного оскарження рішення здійснювалося адвокатом Ульяновим С.М. на підставі ордерів № 117590 в районному суді та № 146704 в апеляційному суді.
Після скасування заочного рішення та призначення справи до розгляду у порядку спрощеного провадження ОСОБА_1 було укладено договір про надання адвокатом правової допомоги від 03 вересня 2021 року (а.с.88) та сплачено відповідно до прибуткового касового ордеру 6 000,00 грн. (а.с. 89).
Для представлення інтересів позивача ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції між позивачем та адвокатом Петковим Ю.О. укладено договір про надання адвокатом правової допомоги від 18 жовтня 2021 року, в якому у п. 1.2 уточнений перелік наданої правової роботи) та сплачено адвокату згідно договору гонорар у розмірі 6 000,00 грн.
Вказаний розрахунок відповідачем не оспорений. 
Оскільки апеляційна скарга представника позивача підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції – до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимогах, то судові витрати, понесені позивачем на оплату правничої допомоги у розмірі 12 000,00 грн. необхідно покласти на відповідача. 
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ульянова Сергія Миколайовича задовольнити.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 11 094,47 грн. та 25 139,79 грн. встановленого індексу інфляції, всього на суму 36 234,26 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації витрат на правничу допомогу 12 000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в рахунок компенсації судового збору 2 102,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді