Постанова
Іменем України
 
27 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 465/7405/17
провадження № 61-11389св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Львівська міська рада, ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 08 червня 2021 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., 
Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про визнання незаконним рішення та визнання права спільної сумісної власності.
 
Позов обґрунтований тим, що будинок АДРЕСА_6 , двоповерховий, 1938 року забудови, в якому є житлові квартири № 1 , № 2 та № 5 у приватній власності. У цокольному поверсі знаходяться три підвальних приміщення квартир № 1 , № 2 та № 5 , вбиральня у спільній сумісній власності та літня комора, а також підвальне нежитлове приміщення площею 36,1 кв. м, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради згідно зі свідоцтвом від 08 жовтня 2010 року CAC № 777014, виданим відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради.
 
Ознайомившись з інвентаризаційною справою будинку Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» стало відомо, що всі підвальні приміщення у цокольному поверсі будинку мали однаковий статус, зокрема «служб». У подальшому над приміщенням слово «служб.» закреслено та зверху написано «мастерс.». Одне приміщення площею 
35,5 кв. м, у подальшому поділено на два з індексом І площею - 17,6 кв. м, та індексом 2 площею - 18,5 кв. м.
 
10 та 13 березня 2017 року згідно з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 82139551 та № 80046177 позивач набула право приватної власності на квартири № 2 та № 5 у вказаному будинку.
 
Здійснюючи обстеження будинку, позивачу стало відомо, що запірний вентиль водопостачання будинку, розгалуження водовідведення, а також один з вертикальних стояків та центральний горизонтальний колектор водовідведення будинку, який впадає у міський колектор водовідведення, знаходиться у приміщенні, до якого відсутній доступ. Маючи намір замінити прогнивши та проіржавивши стояки водопостачання та водовідведення, позивач не мала доступу до приміщення, яке орендує ОСОБА_2 згідно з договором оренди № Ф-9118-14.
 
Із відповіді Львівської міської ради від 19 жовтня 2017 року № 2302-6034 стало відомо, що комісія 11 жовтня 2017 року продовжила ОСОБА_2 договір оренди.
 
З огляду на викладене вважає, що відповідач незаконно набув право на спірне приміщення, приміщення не може бути об`єктом комунальної власності, оскільки є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, а не нежитловим. Обставина, що приміщення є допоміжне-підвальне підтверджується копією журналу (а. № 14), де зазначено, що всі підвальні приміщення на момент вводу в експлуатацію мали однаковий статус, зокрема «служб.»; а спірне приміщення було одне ціле площею 
35,5 кв. м; у приміщенні знаходяться: запірний вентиль, розгалуження водопостачання на весь будинок, вертикальний та горизонтальний колектори водовідведення будинку. Ці обставини визнані відповідачем у актах обстеження 
від 17 червня 2017 року № 441-П/І7 та від 03 серпня 2017 року № 545-п/І7 з фотофіксаціями та в протоколі комісії від 09 серпня 2017 року № 15.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просила визнати незаконним та скасувати рішення Львівської міської ради від 08 жовтня 2010 року № 1361, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення від 08 жовтня 2010 року НОМЕР_1 , визнати недійсним витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 січня 2011 року ССУ № 664367, визнати недійсним договір оренди приміщення від 07 грудня 2017 року № Ф-10713-17, визнати за власниками квартир № 1 , № 2 та № 5 будинку, а саме за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на підвальне приміщення будинку АДРЕСА_6 площею 36,1 кв. м зазначене індексами 1 та 2 у технічному паспорті від 30 березня 2000 року, інвентарний номер 63.
 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки в інвентаризаційній справі на будинок АДРЕСА_6 зазначено, що спірне приміщення загальною площею 36,1 кв. м - «майстерня мистецтво», є нежитловим приміщенням, а документи, які б свідчили про зміну його призначення у матеріалах інвентаризаційної справи та судової справи відсутні; та судом не встановлено будь-яких неправомірних дій відповідачів щодо позивача ОСОБА_1 у межах заявленого позову.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 08 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду 
м. Львова від 16 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нову постанову про відмову у задоволенні позову.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову з інших підстав, виходив з того, що позов пред`явлений не до усіх належних відповідачів, оскільки предметом позову є скасування рішення 
від 08 жовтня 2010 року № 1361, прийнятого Виконавчим комітетом Львівської міської ради, який не залучений до участі у справі, так і вимога позивача щодо визнання недійсним договору оренди, сторонами якого є - ОСОБА_2 та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, проте Управління залучено до розгляду справи як третя особа, а не як відповідач, а на стадії апеляційного розгляду, відповідно до статті 51 ЦПК України, апеляційний суд позбавлений права, залучати осіб до участі у розгляді справи і не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 08 червня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у визнанні незаконним та скасуванні рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 08 жовтня 
2010 року № 1361, визнанні недійсним свідоцтва про право власності НОМЕР_1 
від 08 жовтня 2010 року та витягу про Державну реєстрацію прав № 28590854 ССУ 
№ 664367 від 05 січня 2011 року та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц, постановах Верховного Суду 
від 24 квітня 2019 року у справі № 908/816/17, від 18 липня 2018 року у справі 
№ 916/2069/17.
 
Також як на підставу оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме зазначає, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою (пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України); судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні (пункт 3 частини першої статті 411 
ЦПК України);суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Учасники справи своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористалися.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Статтею 400 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Встановлені судами обставини
 
ОСОБА_1 на праві приватної власності належать квартири № 2 та 
АДРЕСА_5 на підставі договорів купівлі-продажу 
від 09 березня 2017 року. У квартирі № 1 у цьому будинку проживають 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 08 жовтня 2010 року 
№ 1361 «Про оформлення права комунальної власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_6 » з метою врегулювання відносин щодо користування нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_6 , на підставі документів, представлених Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики, керуючись Цивільним кодексом України, відповідно до ухвал міської ради від 19 жовтня 2006 року № 219 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» (зі змінами і доповненнями), від 21 червня 
2007 року № 975 «Про затвердження Положення про виконавчий комітет Львівської міської ради», рішень виконавчого комітету від 27 жовтня 2006 року № 1203 «Про затвердження Положення про Департамент економічної політики Львівської міської ради та його структури» (зі змінами і доповненнями), від 23 березня 2006 року № 394 «Про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна і затвердження вартості цих послуг» (зі змінами і доповненнями) та від 27 лютого 
2009 року № 114 «Про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та затвердження вартості цих послуг» (зі змінами і доповненнями), вирішено: оформити територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення напівпідвалу під індексами 1, 2 загальною площею 36,1 кв. м у будівлі під літерою «А-2» на АДРЕСА_6 згідно з технічним паспортом. Відділу приватизації державного житлового фонду Франківського району оформити та видати згідно з пунктом 1 свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення (т. 1, а. с. 51).
 
Згідно зі свідоцтвом на нежитлові приміщення від 08 жовтня 2010 року територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради належить на праві комунальної власності нежитлові приміщеннями напівпідвалу під індексами 1, 2 загальною площею 36,1 кв. м у будівлі під літерою «А-2», які розташовані на 
АДРЕСА_6 . Характеристика нежитлових приміщень та їх обладнання наведені в технічному паспорті, який є складовою частиною свідоцтва. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 08 жовтня 2010 року N 91361 (т. 1, а. с. 52).
 
30 липня 2014 року між Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_2 укладений договір оренди № Ф-9118-14 на нежитлові приміщення напівпідвалу загальною площею 36,1 кв. м розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
07 грудня 2017 року між Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_2 укладений договір оренди приміщення № Ф-10713-17, загальною площею 36,1 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, в галузі житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи зазначені повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення.
 
У статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наведено визначення виконавчих органів рад, згідно з яким ці органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
 
Згідно з статтею 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
 
Відповідно до статті 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, зокрема, належить управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
 
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до яких звернуті матеріально-правові вимоги позивача.
 
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані 
у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року 
у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.
 
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
У справах про оскарження рішень органів місцевого самоврядування належним відповідачем є орган, чиє рішення оскаржується (дивись пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 713/1817/16).
 
Відповідно до частини другої статті 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 
2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі 
№ 552/6381/17 (пункт 39)).
 
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 17 квітня 
2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі 
№ 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц 
(пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), 
від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що позивачем оскаржується рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 08 жовтня 2010 року № 1361 щодо оформлення права комунальної власності на нежитлові приміщення напівпідвалу загальною площею 36,1 кв. м у будівлі під літерою «А-2» на АДРЕСА_6 , та визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, укладеного між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з незалученням до участі у справі належних відповідачів - Виконавчого комітету Львівської міської ради, який приймав рішення від 08 жовтня 2010 року № 1361, та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, яке укладало договір оренди, проте залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову.
 
Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, залучати на стадії апеляційного перегляду справи відповідачів та/або співвідповідачів та, встановивши, що суд першої інстанції порушив вимоги цивільно-процесуального законодавства та не залучив усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у позові з цих підстав.
 
Доводи заявника, наведені у касаційній скарзі щодо неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц, постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 908/816/17, від 18 липня 
2018 року у справі № 916/2069/17, є безпідставними, оскільки у наведених заявником справах спори розглядалися по суті із належним суб`єктним складом учасників справи, проте у цій справі апеляційним судом встановлено, що спір стосується рішення, прийнятого Виконавчим комітетом Львівської міської ради, який не залучений до участі у справі, а також оспорюються договори, стороною у яких є Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, томуапеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки без залучення належних відповідачів суд позбавлений можливості переглянути рішення щодо обґрунтованості або необґрунтованість позовних вимог.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
 
Переглянувши у касаційному порядку судове рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 08 червня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                    О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко