ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1853/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/17/19 Категорія: на ухвалу 	Казидуб О.Г. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       26 жовтня 2021 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого                 Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Василенко Л.І., Карпенко О.В.,
       учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – Російська Федерація
особа, яка подає апеляційну скаргу – ОСОБА_1 

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 серпня 2021 року постановлену під головуванням судді Казидуб О.Г. у Придніпровському районному суді м. Черкаси 31.08.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - 

в с т а н о в и в :

 
       02.01.2019 року ОСОБА_1 звернулася суд з позовом до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
       Позивач просила стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування збитків (упущеної вигоди) - 966 298 грн. 03 коп., що за офіційним курсом НБУ на день подання позову до суду складає - 30 473 євро, стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 2 378 250 грн. 00 коп., моральної шкоди, що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ складає 75 000 євро.
       27.03.2019 року заочним рішенням суд першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
       Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 16.05.2019 року заочне рішення Придніпровськогоо районного суду м. Черкаси від 27.03.2019 року залишено без змін.
       Постановою Верховного Суду від 13.05.2020 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.03.2019 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 16.05.2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.
       Ухвалою від 31.08.2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
       Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, виходив із того, що оскільки позовні вимоги пред?явлено до держави - Російської Федерації, що користується судовим імунітетом, яка через свої компетентні органи згоди на залучення її до участі у справі в суді України, як відповідача, не надала, то зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом України, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.
       Районний суд обґрунтовує оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі тим, що Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема, в якості відповідача. В даному випадку Російська Федерація у відповідь на запити суду не висловила своєї згоди через уповноважених осіб або компетентні органи на розгляд даного спору в судах України. 
       За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України, тому слід відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, ОСОБА_1 оскаржила ухвалу в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує про відсутність судового імунітету у відповідача, посилаючись на норми Закону України «Про міжнародне приватне право». 
       Скаржник посилається , що у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі № 711/15/19 вказується, що учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може бути лише з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважено важених на це осіб, звертаючи увагу, що судом не взято до уваги мовчазну згоду Російської Федерації на її участь у судовому процесі.
       В апеляційні скарзі скаржник вказує, що суд обмежив позивача ОСОБА_1 у праві на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
       Скаржник вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми, як національного законодавства, так і низки міжнародно-правових норм.
        ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.08.2021 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу позивача не надходив.
       Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
       Відповідно до вимог ч. 2 ст. ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
       Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
       Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
       Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України. 
       Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки оскаржується ухвала про відмову у відкритті провадження у справі, колегія суддів апеляційного суду, вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження  без участі  сторін згідно вимог процесуального законодавства.
       Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження по справі відповідає вимогам закону, оскільки судом не допущено порушень норм процесуального права.
       Згідно ст.129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.
       Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов?язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги пред?явлено до Російської Федерації – держави, що користується судовим імунітетом, яка через свої компетентні органи згоди на залучення її до участі у справі в суді України, як відповідача, не надала, тому зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом України, що є підставною для відмови у відкритті провадження у справі.
       За таких встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що на підставі ст. 186 ЦПК України слід відмовити у відкритті провадження у даній справі.
       Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
       При постановленні даної ухвали районний суд послався також на вимоги та норми Закону України «Про міжнародне приватне право».
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом не допущено порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали.
       Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207-VII визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
       Частиною 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
       Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18.04.1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет.
       Відповідно до Положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10.06.1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.
       Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов?язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.
       Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено судовий імунітет, згідно до якого пред?явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладання арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
       Як передбачено ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами 1 та 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
       Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
       Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб?єктності.
       Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. 
       У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.
       У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. 
Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.
Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.
       Як вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_1 звернулася в суд за вирішенням спору про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до держави Російської Федерації.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правомірно, з посиланням на відповідні норми законодавства вказав на те, що дипломатичним представником Російської Федерації, згоди на розгляд вказаної цивільної справи в суді України не надано, то зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом України.
       Згідно до вимог ст.12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом, а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
       Відповідно до положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10.06.1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24.04.1963 року.
       Пред?явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до ст. 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.
       Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у нормі ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
       Як вбачається з матеріалів справи 02.01.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. 
       В позовній заяві позивач просила стягнути з Російської Федерації на її користь в якості відшкодування збитків (упущеної вигоди) - 966 298 грн. 03 коп., що за офіційним курсом НБУ на день подання позову до суду складає - 30 473 євро, моральної шкоди - 2 378 250 грн. 00 коп., що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ складає 75 000 євро.
       Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.03.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено. Вказане заочне рішення суду залишено без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 16.05.2019 року .
       Постановою Верховного Суду від 13.05.2020 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.03.2019 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 16.05.2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.
       Суд першої інстанції, приймаючи до уваги висновки Верховного Суду, перевіривши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, постановивши ухвалу від 31.08. 2021 року.
       Районний суд послався в ухвалі про відмову у відкритті провадження у справі, що бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.
       З метою дотримання норм міжнародного права й норм ЦПК України суди повинні перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі надіслати відповідачу у встановленому порядку позовної заяви із додатками і з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва Російської Федерації, як компетентного органу держави Російської Федерації, на розгляд спору в судах України. З`ясування цього питання має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесу України.
       Із матеріалів справи вбачається, що при вирішенні питання про відкриття провадження по справі судом першої інстанції був направлений запит від 28.07.2020 року до ГТУЮ у Черкаській області разом з клопотанням про вручення документів у цивільній справі, підтвердженням вручення документів, листом на отримання імунітету та копією позовної заяви з додатками на 26 арк. (а. с. 127-156). 
       Крім того, на адресу ГТУЮ у Черкаській області були направлені повторні запити від 13.01.2021 року (а. с. 157), 26.03.2021 року (а. с. 160) та 20.07.2021 року (а. с. 163) про вручення документів по справі № 711/17/19.
       Однак матеріали справи не містять інформації щодо позиції представництва Російської Федерації з приводу даного питання згідно заявлених позовних вимог   ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
       Приймаючи до уваги вище викладене, апеляційний суд вважає, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що внаслідок таких обставин, дипломатичним представником Російської Федерації, як компетентним органом держави Російської Федерації згоди на розгляд вказаної цивільної справи в суді України не надано. Тому у суді відсутні підстави для розгляду справи, а отже, провадження у справі не може бути відкрито за таких обставин.
       Як вбачається із тексту ухвали районний суд послався в обґрунтування ухвали на те, що позовні вимоги пред`явлені до Російської Федерації - держави, що користується судовим імунітетом, яка через свої компетентні органи згоди на залучення її до участі у справі в суді України, як відповідача, не надала, тому дійшов обґрунтованого висновку, що зазначений спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом України, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.
       Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони обґрунтовані вимогами чинного законодавства.
       За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що суд при постановленні ухвали про відмову у відкритті провадження по справі, позивач був обмежений у праві на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції абсолютно вірно вказано, що застосування судового імунітету не є відмовою у доступі до правосуддя, оскільки держава не може бути учасником справи у своїх національних судах.
       Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі є законною та обґрунтованою, судом не допущено порушення норм процесуального права, тому відсутні підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
       Доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції , тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування ухвали суду та направлення матеріалів справи для продовження розгляду .
       Інших доводів, які б слугували підставою для задоволення вимог апеляційної скарги, апеляційна скарга не містить.
       Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує  суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку  можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
       З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 серпня 2021 року про відмову у відкритті провадження по справі залишенню без змін.
              Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
       Повний текст постанови складений 5 листопада 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко