ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7763/21 Справа № 214/7153/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 214/7153/17
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Барильської А.П.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання – Голуб О.О
сторони: 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2021 року, яке ухвалено суддею Гринем Н.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 22 червня 2021 року, -
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна, яке набуте в період шлюбу.
В обґрунтування позову зазначено, що 15 липня 1978 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб. У період шлюбу, а саме 02.02.2011 року, сторонами по справі, згідно договору купівлі-продажу ВРЕ № 525316, ВРЕ № 525317 посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко В.Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 393, сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 . Квартира складається з двох кімнат загальною площею 52,9 кв.м. Вартість квартири складає 70 117 грн. 26.06.2015 року сторонами був придбаний автмобіль марки Дача Лоджик, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 400 000 грн.
Позивач по справі, відмовившись від позовних вимог стосовно поділу автомобіля марки Дача Лоджик, державний номер НОМЕР_1 , просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача судові витрати по справі.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2021 року позов задоволено. 
Визнано спільною сумісною власністю   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 52,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м.
Визначено, що частки   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 52,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. є рівними та становлять по 1/2 частині, за кожним.
Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину квартири   АДРЕСА_2 загальною площею 52,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. 
Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину квартири   АДРЕСА_2 загальною площею 52,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 грн. 
Сторонам роз`яснено, що право власності на нерухоме майно на підставі рішення суду підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом.
Не погоджуючись із рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги позивача про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, які позивачем не заявлялись. 
Апелянт зауважує на тому, що позивач по справі не змогла пояснити джерело походження коштів, за які була придбана спірна квартира.
Крім того, судом першої інстанції не було допитано свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про допит яких судом було задоволено клопотання та які постійно з`являлись в судові засідання, однак допитані не були. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Заслухавши доповідь судді – доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника – ОСОБА_6 , які, кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_1 та її представника – ОСОБА_7 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 липня 1978 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2  (а.с.36), який 25 квітня 2018 року було розірвано.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинено з січня 2015 року. 
В період шлюбу, а саме 02.02.2011 року, згідно договору кіпівлі-продажу ВРЕ № 525316, ВРЕ№ 525317, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського округу Дацко В.Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 393, була придбана квартира АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 100587854 (а.с.7-8)
Спір між сторонами виник з приводу поділу спільного майна подружжя – квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.ст.60-63,68 СК України, за приписами яких будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб.
Згідно зі ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення.
Виходячи із роз`яснень, викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Відповідно до ч.1,3 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності - присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано ст.71 СК України.
На підставі наведеного вище, враховуючи доведеність обставин придбання спірної квартири в період перебування сторін в офіційно зареєстрованому шлюбі, відсутності будь-якої домовленості між співвласниками нерухомого майна щодо його поділу з відступленням від рівності часток судом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін по справі і про те, що частки кожного із співвласників у цій квартирі є рівними та становлять по 1/2 за кожним та право власності на спірну квартиру має бути визнано за кожною стороною по 1/2 її частини. 
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги позивача про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, які позивачем не заявлялись, оскільки відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, встановлений законом.
Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені частиною другою статті 16 ЦК України.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Отже, згідно зі статтею 13 Конвенції, особа має право саме на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Обраний спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав та інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.
Аналогічна правова позиція викладена у пункті 36 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц.
Принцип ефективності закріплений і у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Таким чином, відсутність в позовній заяві позивача вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя не перешкоджає суду застосовувати спосіб захисту цивільного права, який має відповідати критерію ефективності. 
Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що позивач по справі не змогла пояснити джерело походження коштів, за які була придбана спірна квартира, оскільки відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Крім того, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те судом першої інстанції не було допитано свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про допит яких судом було задоволено клопотання та які постійно з`являлись в судові засідання, однак допитані не були, оскільки допитані в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не спростували висновків суд першої інстанції про те, що спірна квартира була придбана сторонами в період шлюбу та є їх спільною сумісною власністю. 
Так, свідок ОСОБА_4 пояснив суду апеляційної інстанції що в 2011 році він давав відповідачу в борг кошти, які відповідач не повернув до теперішнього часу. 
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що в матеріалах справи наявна копія розписки, відповідно до якої ОСОБА_4 надав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10 000 американських доларів, натомість відсутні докази на підтвердження того, що вказані кошти були використані відповідачем для придбання спірної квартири. 
При цьому колегія суддів вважає, що пояснення свідка ОСОБА_5 про те, що він мешкає на одній сходовій клітці з відповідачем по справі та ніколи не бачив позивача ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі. 
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 06 жовтня 2021 року. 

Головуючий:

Судді: