Постанова                                    
Іменем України
 
20 жовтня 2021року
м. Київ
 
справа № 442/8188/19
провадження № 61-7095св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,            Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю
 
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада              2020 року, додаткові рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року та від 30 листопада 2020 року у складі судді Павлів З. С. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 березня 2021 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, та зняття його з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він                  є власником житлового будинку № 143 за зазначеною адресою. У цьому будинку зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , який не є членом його сім`ї. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою добровільно знятись               з реєстрації, однак відповідач добровільно знятися з реєстрації відмовляється. Таким чином, відповідач порушує його право як власника розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.
 
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що у 1958 році його матері, ОСОБА_3 , надано дозвіл на спорудження нового будинку за адресою:  АДРЕСА_1 . Після цього він почав спорудження будинку для себе та своєї сім`ї за власні кошти, будівництво якого було завершене у 1990 році.                   З 10 червня 1980 року він зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується відміткою в паспорті. До січня 1997 року він разом із сім`єю постійно проживав у цьому будинку, а коли син пішов до школи, вони з дружиною переїхали в місто Дрогобич, але він щотижнево приїжджав до батьків, вів спільне господарство. З 2002 року його дружина захворіла, і він був вимушений більше часу проводити із сім`єю, оскільки неповнолітні діти і хвора дружина потребували більше догляду. Скориставшись такою ситуацією, позивач (племінник відповідача) самовільно вселився до будинку, а він, будучи зайнятим вищевказаними клопотами, погодився на тимчасове проживання позивача                           в будинку. Також зазначив, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням. Крім того, вказував, що будинок був подарований позивачу ще у 2003 році, а з вимогою про зняття з реєстрації він звернувся лише в жовтні 2019 року. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області рішенням від 03 листопада            2020 року позов задовольнив. Усунув перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним ОСОБА_1 майном шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим житловим будинком, та зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. При цьому суд виходив з того, що відповідач понад один рік не проживає у будинку, де він зареєстрований, не користується ним, не несе витрат на утримання цього майна, реєстрація місця проживання є лише фактом, що підтверджує місце знаходження особи, і жодним чином не впливає на володіння нерухомістю. Також суд виходив з того, що позивач як власник житла має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, в тому числі й має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування належним йому майном.
 
Короткий зміст додаткових рішень суду першої інстанції
 
Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області додатковим рішенням                   від 05 листопада 2020 року стягнув з ОСОБА_2 на користь               ОСОБА_1 768,40 грн судового збору за подання позовної заяви,           25,00 грн комісії банку та 420,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 1 213,80 грн.
 
Суд першої інстанції мотивував це додаткове рішення тим, що ухвалюючи рішення суд не вирішив питання про судові витрати.
 
Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області додатковим рішенням                   від 30 листопада 2020 року стягнув з ОСОБА_2 на користь               ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі         5 000,00 грн.
 
Суд першої інстанції мотивував це додаткове рішення тим, що суд не вирішив питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач                            є особою пенсійного віку, в якого пенсія є єдиним джерелом доходу, враховуючи принципи розумності, співмірності та справедливості, суд дійшов висновку, що                                 з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Львівський апеляційний суд постановою від 15 березня 2021 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада              2020 року та додаткові рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року і від 30 листопада 2020 року залишив без змін.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому виходив з того, що суд дійшов правильного висновку про те, що відповідно до частини другої статті 405 ЦК України відповідач втратив право на користування житловим будинком позивача, а тому підлягає зняттю з реєстрації у цьому будинку. Та обставина, що дружина відповідача є зареєстрованою у студентському гуртожитку музичного училища,       а йому відмовляють у реєстрації в цьому гуртожитку, не є правовою підставою для відмови у задоволенні позову за вищенаведених обставин.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У квітні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада                           2020 року, додаткові рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року і від 30 листопада 2020 року, та постанову Львівського апеляційного суду від 15 березня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції                               в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року                   у справі № 209/2642/18.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції застосував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27 березня 2019 року                у справі № 465/8613/13-ц (провадження № 61-16222св18), оскільки обставини                        у зазначеній справі не є подібними до обставин цієї справи. Викладені обставини                у оскаржуваних судових рішеннях не відповідають фактичним обставинам справи та доказам, оскільки у довідці виконавчого комітету Долішньолужецької сільської ради від 14 листопада 2019 року № 328, яку взято за основу судових рішень, немає інформації про те, що ОСОБА_2 понад один рік не проживає у спірному помешканні, не користується ним і не несе витрат на його утримання. Більше того, в матеріалах справи немає акта обстеження матеріально-побутових умов на предмет обстеження умов проживання, зокрема того, чи проживає відповідач          у спірному будинку. Також з цього приводу немає показань свідків. Отже, викладені у судових рішеннях висновки про його не проживання більше року              у спірному будинку є припущенням. Водночас суди не врахували пояснення відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву, у яких зазначено, що смерть батьків ОСОБА_2 не позбавляє його права користування житловим будинком, в споруджені якого він брав участь та який є його єдиним житлом.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили обставин його проживання у житлового будинку, зокрема не врахували те, що між сторонами           у справі існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, не врахували баланс інтересів ОСОБА_1 як власника спірного будинку                        і законних прав та інтересів на житло відповідача, який зареєстрований у цьому будинку на правах члена сім`ї власника, проживав у ньому більше 40-ка років та не має іншого житла.
 
Також суди не надали оцінки тому, що, приймаючи у дар це житловий будинок                позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості, однак не здійснив достатньої належної обачності при укладенні цього договору. При цьому договір дарування, у результаті якого у позивача виникло право на житло, вочевидь не відповідав добросовісності, оскільки сторони договору дарування були достовірно обізнані про право відповідача на користування цим будинком. Разом з цим відчуження спірного будинку попереднім власником, членом сім`ї якого є відповідач, поставило під загрозу соціальний його статус, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався з 1980 року.
 
У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ференц О. І. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що ці судові рішення є законними і обґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. 
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_2 подав відповідь на відзив на касаційну скаргу.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
11 серпня 2021 року справа № 442/8188/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування                         від 13 березня 2003 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
Згідно з довідкою виконавчого комітету Долішньолужецької сільської ради                      від 14 листопада 2019 року № 328 ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає на АДРЕСА_1 . Цей факт відповідач не заперечував.
 
17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2                          з вимогою добровільно знятись з реєстрації протягом 10 календарних днів                  з моменту отримання такої вимоги. Однак відповідач добровільно з реєстрації не знявся.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається              в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини       і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом         і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права.
 
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків                                         з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
 
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків           з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява           № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання                у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
 
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації                                 у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що               спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
 
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
 
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин          з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі                 № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.
 
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ          у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції.
 
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
 
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи           з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
 
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі             № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
 
Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
 
Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним,              а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. 
 
Заперечуючи проти позову,   ОСОБА_2 , зокрема, посилався на те, що             з 1980 року зареєстрований у спірному будинку. Власником будинку на час реєстрації була його матір ОСОБА_3 , тобто поселився у будинок він як член сім`ї власника. Також вказував на те, що припинення сімейних відносин                          з власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням.
 
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим будинком, оскільки він понад один рік не проживає у будинку, де він зареєстрований, не користується ним, не несе витрат на утримання цього майна, реєстрація місця проживання              є лише фактом, що підтверджує місце знаходження особи, і жодним чином не впливає на володіння нерухомістю.
 
Такий висновок судів є передчасним з огляду на таке.
 
Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, погоджуючись з рішенням місцевого суду про відмову у визнанні особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, дійшов висновку про те, що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідачки - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не                               є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Отримана позивачем                      у дарунок квартира не є єдиним можливим місцем його проживання.
 
У справі, яка переглядається в касаційному порядку, необхідно оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном з урахуванням правових висновків, викладених у вказаних постановах Верховного Суду та рішеннях ЄСПЛ, і дотримуватися балансу захисту права власності позивача на будинок та права користування цим будинком відповідачем, які не є членами його сім`ї, проте зареєстровані у цьому будинку.
 
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки та не встановили, чи збалансовує рішення, ухвалене судом першої інстанції, інтереси ОСОБА_1 як власника житлового будинку АДРЕСА_1 , отриманого в дар у 2003 році, та               ОСОБА_2 , який зареєстрований у цьому будинку з 1980 року і тривалий час там проживав.
 
Крім того, суди, посилаючись на те, що відповідач понад рік не проживає                                в будинку, не встановили конкретного періоду непроживання ОСОБА_2 у спірному будинку, а також поважність/неповажність причин відсутності відповідача. 
 
Також суди попередніх інстанцій не встановили, чи має відповідач інше житло для проживання.
 
Встановлення зазначених обставин має вирішальне значення для правильного вирішення заявленого у цій справі позову.
 
Таким чином, суди першої й апеляційної інстанцій не дотримали встановлений нормами процесуального права принцип оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності      і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які суди не досліджували, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
 
У зв`язку з цим підстави касаційного оскарження в частині того, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, є частково обґрунтованими.
 
Отже, з огляду на викладене оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а також такими, що відповідають вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.
 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених                     у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами             1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 
 
Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду цієї справи, однак з метою дотримання принципівсправедливості, добросовісності та розумності, що                    є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження                         і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу         в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального                     і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, зокрема, правомірності та часу проживання   ОСОБА_2 на законних підставах            у спірному будинку, співмірності втручання у право відповідача на це житло,                   з урахуванням конкретних обставин справи, та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 15 березня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев   	
 	Є. В. Коротенко   В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов