УХВАЛА

28 вересня 2021 року 
Київ
справа №826/9693/13-а
адміністративне провадження №К/9901/1872/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді Коваленко Н.В., 
суддів: Берназюка Я.О., Желєзного І.В., 
за участю секретаря судового засідання Буденка В.В., 
учасники справи:
позивач; особи, які приєдналися до касаційної скарги; представник відповідача,
розглянувши у судовому засіданні клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду здійснюється касаційний розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та осіб, які приєдналися до касаційної скарги: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2014.
У судовому засіданні, яке відбулось 20.04.2021, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявили клопотання про зупинення касаційного провадження у цій справі до завершення розгляду Конституційним Судом України конституційного подання Верховного Суду України від щодо відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням статті 6, частини першої статті 8, частини четвертої статті 13, статей 21, 22, частин першої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України та винесення цим Судом остаточного рішення.
На думку заявників, внаслідок протиправного, на їхнє переконання, ухвалення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за відсутності у сесійній залі Верховної Ради України конституційної більшості народних депутатів, державою були створені дискримінаційні та корупційні умови для умисного позбавлення громадян України грошових заощаджень у приватних комерційних банках України, а також для позбавлення конституційного права володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, що суперечить статті 41 Конституції України.
Таким чином заявники вважають, що відчуження майна, а насправді умисна та спланована конфіскація грошових заощаджень позивача та осіб, які приєдналися та подали касаційну скаргу, на підставі непублічних та не нормативно - правових актів НБУ та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що здійснювалася у позасудовому порядку та на підставі, на їхню думку, неконституційного Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суперечить міжнародному законодавству та нормам Конституції України, підриває правовий порядок в України, який має ґрунтуватися на конституційних засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а також суперечить практиці Європейського суду з прав людини.
Посилаючись на вищевикладене, автори клопотання наполягають на тому, що для розгляду цієї справи отримання рішення Конституційного Суду України є досить суттєвим та важливим.
Враховуючи, що предметом конституційного подання є не окремі положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а весь цей Закон в цілому, а також те, що спірні правовідносини сторін регулюються нормами вказаного законодавчого акту, заявники вважають, що прийняття Конституційним Судом України до розгляду відповідного подання призведе до суттєвих змін правового регулювання суспільних відносин, пов`язаних із функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, в залежності від рішення Конституційного Суду України.
Отже, на переконання заявників, усе вищезазначене свідчить про істотність результатів розгляду судом конституційної юрисдикції подання Верховного Суду України для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення у цій справі.
Вирішуючи вищезазначене клопотання, Верховний Суд виходить з такого.
За правилами пункту 3 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Висновки щодо застосування вищезгаданої норми процесуального права неодноразово висловлювались Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 16.10.2019 у справі №800/330/17 (провадження №11-509заі19), відповідно до яких, з огляду на зазначені вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі, адміністративний суд повинен у кожному конкретному  випадку з`ясувати:
- чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається адміністративним судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження;
- чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено.
Таким чином, у клопотанні про зупинення провадження у справі заявник повинен надати чітке обґрунтування, у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.
При цьому, до процесуальних повноважень суду належить зупинення саме провадження у справі, а не касаційного провадження. Правових норм, які б регламентували процедуру зупинення касаційного провадження у справі Кодекс адміністративного судочинства України не містить.
Відповідно ж до змісту сформульованих заявниками вимог клопотання, у ньому порушується питання про зупинення саме касаційного провадження у цій справі.
Однак, зміст поданого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 клопотання, вказані у ньому обставини, суть порушеного заявниками питання і наведені у його обґрунтування аргументи, вказують на формальні недоліки текстового викладу прохальної частини цього клопотання, що, втім, не є перешкодою для вирішення на його підставі питання щодо зупинення провадження у справі.
В той же час, наведені у клопотанні доводи зводяться до незгоди із положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який заявники вважають неконституційним у зв`язку із процедурними порушеннями, допущеними під час його прийняття Верховною Радою України, невідповідністю його Конституції України.
Заявники вважають, що у разі ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання цього Закону неконституційним, відбудеться зміна правової регламентації спірних у цій справі правовідносин і це може вплинути на судове рішення, ухвалене за наслідками розгляду цієї адміністративної справи.
Разом з тим, колегія суддів відзначає, що за приписами частини другої статті 152 Конституції України, з якою кореспондуються положення статті 91 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII «Про Конституційний Суд України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Частиною третьою цієї ж статті Основного Закону України встановлено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, а встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, є підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України.
Необхідно враховувати й те, що розгляд справи у суді касаційної інстанції має свої особливості, зокрема, з огляду на обсяг повноважень касаційного суду, який відповідно до частин першої, другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, при цьому, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Тобто, ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України від 07.08.2015 №4/1868(15) щодо відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням статті 6, частини першої статті 8, частини четвертої статті 13, статей 21, 22, частин першої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України, не матиме впливу на норми матеріального права, які були застосовані судами попередніх інстанцій у справі, яка розглядається, та правильність застосування яких належить перевірити Верховному Суду під час касаційного розгляду цієї справи, і не зумовлює зміну правової регламентації спірних правовідносин у законодавстві, чинним станом на час виникнення останніх, а отже й зупинення провадження у даному конкретному випадку не можна вважати виправданим і таким, що є необхідним за цих обставин.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у цій справі, оскільки з наведеної заявниками аргументації не вбачається наявності обставин, які б свідчили про об`єктивну неможливість розгляду цієї справи судом касаційної інстанції до ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України від 07.08.2015 №4/1868(15) щодо відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням статті 6, частини першої статті 8, частини четвертої статті 13, статей 21, 22, частин першої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України.
Керуючись статтями 236, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення шкоди.
Ухвала набирає законної сили після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                       Н.В. Коваленко

Судді:                                                                                 Я.О. Берназюк

                                                                                                     І.В. Желєзний