ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року 
м. Київ

Справа №  916/3578/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н.М. - головуючий, Бакуліна С.В., Баранець О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:
позивача - Тарасюк О.І.,
відповідача - Кудрявцева Т.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс"

на рішення Господарського суду Одеської області
у складі судді Невінгловської Ю.М.
від 22.04.2021 та
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Мишкіна М.А., Аленін О.Ю., Лавриненко Л.В.
від 28.09.2021 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротерминал"
про стягнення 1 889 010,00 грн.

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" про стягнення шкоди у розмірі 1 889 010,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що встановлено рішенням Антимонопольного комітету України від 21.12.2017 № 720-р позивачу було заподіяно шкоду у розмірі 1 889 010,00 грн при виконанні Товариством з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" умов договору про надання послуг від 22.07.2009 № 494/н, а саме, стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс" плату за повний комплекс послуг за Договором, пов`язаних з обслуговуванням (обробкою) вантажних транспортних засобів, без оплати яких заїзд на територію Одеського морського торговельного порту був неможливим, а не тих складових, в яких фактично була потреба у позивача та які фактично йому надавались, наслідком чого є стягнення плати за фактично не надані послуги, що і є заподіянням шкоди, яка має бути відшкодована.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.04.2021 у справі                                     № 916/3578/20, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2021, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані відсутністю усіх елементів складу правопорушення, що унеможливлює понесення відповідачем відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 22.04.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2021 у даній справі, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скаржник у якості підстав касаційного оскарження судових рішень зазначив пункти 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: 

- застосування судами першої та апеляційної інстанцій частини 2 статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 916/3748/19, від 16.09.2021 у справі № 917/998/20;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини 2 статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" в системному зв`язку із іншими нормами цього Закону у подібних правовідносинах;

- судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилено клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів - рішення Антимонопольного комітету України № 718-р від 12.11.2020, яке мало значення для правильного вирішення справи.

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу позивача, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

4. Позиція Верховного Суду

Імперативними приписами частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 22.07.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс" (надалі - Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" (надалі - Виконавець) був укладений договір про надання послуг № 494/н (надалі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого (в редакції додаткової угоди від 01.01.2013 №1) Замовник, в порядку та на умовах цього Договору, доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання з надання Замовнику послуг, пов`язаних з обслуговуванням транспортних засобів Замовника та/або третіх осіб, яких він представляє, на території накопичувального транзитного майданчика Виконавця за адресою: м. Одеса, вулиця Хаджибейська дорога, 4. Демпферний контейнерний майданчик (надалі - Сухий порт) включає до себе такі об`єкти, як накопичувальний транзитний майданчик (НТМ), внутрішня автодорога Сухого порту, яка поєднує Сухий порт з транспортною естакадою (шляхопроводом) Одеського морського торговельного порту, а також інші об`єкти (підрозділи), які за рішенням Виконавця використовуються з метою надання Замовнику різних послуг, пов`язаних з обслуговуванням Замовника.

Згідно з пунктом 2.1.1 Договору (в редакції додаткової угоди від 01.01.2013 № 1) Виконавець зобов`язується на підставі заявок Замовника (письмових, надісланих електронною поштою, усних) надавати наступні послуги: послуги автостоянки (забезпечення Замовника місцем для стоянки транспортних засобів, постановка автомобіля в орієнтир, реєстрація автомобіля в комп`ютерній базі, оформлення видаткового ордеру та проформи пропуску для в`їзду в Одеський морський торговий порт, регулювання руху автотранспортних засобів на території НТМ, забезпечення пожежної безпеки); інформаційні послуги, пов`язані з наданням Замовнику інформації стосовно оперативної обстановки з обробки автотранспорту на території контейнерного терміналу та транзитно-вантажного терміналу порту; інші супутні послуги (надання можливості користуватися інфраструктурою Сухого порту, забезпечення Замовника наочною схемою руху по території Сухого порту).

Відповідно до пункту 2.1.3 Договору (в редакції додаткової угоди від 01.01.2013 № 1) Виконавець зобов`язується по закінченню кожного місяця (до 7 числі місяця, наступного за звітним) підготувати Замовнику акт про надані послуги за звітний місяць та виставляти рахунки на оплату послуг за цим Договором на вимогу Замовника.

Пунктами 3.1.2-3.1.4 Договору (в редакції додаткової угоди від 01.01.2013 № 1) передбачено, що Замовник зобов`язаний: своєчасно і в повному обсязі сплачувати Виконавцю належні йому суми по даному Договору; по закінченню кожного місяця отримувати (до 15 числа місяця, наступного за звітним) та повертати (до 20 числа місяця, наступного за звітним) Виконавцю підписаний акт про надані послуги (п. 2.1.3 Договору) за звітний місяць, оформлений Виконавцем. У разі якщо Замовник протягом 5 календарних днів з дня отримання акта про надані послуги за звітний місяць не підписав його, або не надав Виконавцю в той же строк вмотивовану відмову (в будь-якому разі не пізніше строку згідно з п. 3.1.4 Договору), послуги вважаються наданими Виконавцем належним чином та в повному обсязі. Акт про надані послуги вважається переданим, якщо він отриманий під розпис представником Замовника на території НТП або на розсуд Виконавця надісланий Замовнику поштою; за наявності у Заявника будь-яких зауважень, претензій до змісту акта про надані послуги, він зобов`язаний до 15 числа місяця, наступного за звітним, в письмовій формі надіслати Виконавцю відповідні зауваження.

Згідно з пунктом 4 Договору (в редакції додаткової угоди від 01.01.2013 № 1)  вартість послуг, що надаються Виконавцем Замовнику по даному Договору, визначається за тарифами, вказаними в додатку № 1 до даного Договору, з урахуванням пункту 4.5 Розцінки на послуги НТМ встановлюються в еквіваленті до долару США і застосовуються для визначення вартості послуг шляхом перерахунку в національну валюту України за офіційним курсом НБУ в порядку, передбаченим цим Договором.

Пунктами 4.2, 4.4 Договору (в редакції додаткової угоди від 01.01.2013 № 1) передбачено, що оплата послуг за Договором здійснюється Замовником на умовах передплати на підставі Договору або рахунків. У випадку наявності на кінець поточного місяця залишку грошових коштів, які надійшли на поточний рахунок Виконавця у якості передоплати, сума такого залишку належить до заліку в рахунок наступних платежів.

Відповідно до пункту 7.1 Договору (в редакції додаткової угоди від 01.01.2013 № 1) він вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2013 включно і автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік за умови, що жодна із сторін не надасть письмового повідомлення про припинення Договору за 30 календарних днів до закінчення поточного року.

Додатком № 1 до Договору (в редакції додаткової угоди від 01.01.2013 № 1) визначено, що єдиний тариф на послуги Сухого порту (НТМ, внутрішньої автодороги) для будь-якого автотранспорту, у тому числі з оформленими, неоформленими або частково оформленими документами для в`їзду в Одеський морський торговельний порт, з використанням технологічної схеми руху автотранспорту Сухий порт транспортна естакада Одеський порт складає 208 грн, у тому числі ПДВ, що еквівалентно 26 дол. США, за кожний в`їзд на Сухий порт (НТП Сухого порту), з правом знаходження на території Сухого порту протягом 24 годин з моменту реєстрації автомобіля робітником Виконавця; 208 грн, у тому числі ПДВ, що еквівалентно 26 дол. США, за кожні наступні 24 години. 

На виконання умов Договору Виконавець надав Замовнику послуги з обслуговування транспорту на території накопичувального транзитного майданчика, що підтверджується підписаними сторони без зауважень актами про надання послуг: за березень 2016 року № 00000667 на суму 19 266,67 грн (без ПДВ), за квітень 2016 року № 00000950 на суму 4 310 грн (без ПДВ); за травень 2016 року № 00001220 на суму 2 106,97 грн (без ПДВ); за червень 2016 року № 00001509 на суму 5 678,33 грн (без ПДВ); за травень 2016 року № 00001799 на суму 1 449,17 грн (без ПДВ); за серпень 2016 року № 00002090 на суму 5 380,83 грн (без ПДВ); за вересень 2016 року № 00002388 на суму 7 437,50 грн (без ПДВ); за жовтень 2016 року № 00002703 на суму 10 500 грн (без ПДВ); за листопад 2016 року № 00003000 на суму 6 854,17 грн (без ПДВ); за грудень 2016 року № 00003319 на суму 34 953,33 грн (без ПДВ); за січень 2017 року № 00000143 на суму 61 446,67 грн (без ПДВ); за лютий 2017 року № 00000505 на суму 46 397,50 грн (без ПДВ); за березень 2017 року № 00000880 на суму 86 817,50 грн (без ПДВ); за квітень 2017 року № 00001249 на суму 87 885,83 грн (без ПДВ); за травень 2017 року № 00001621 на суму 41 052,50 грн (без ПДВ); за червень 2017 року № 00001990 на суму 45 060,83 грн (без ПДВ); за липень 2017 року № 00002373 на суму 60 383,33 грн (без ПДВ); за серпень 2017 року № 00002753 на суму 65 785,83 грн (без ПДВ); за вересень 2017 року № 00003129 на суму 50 127,50 грн (без ПДВ); за жовтень 2017 року № 00003520 на суму 83 051,67 грн (без ПДВ); за листопад 2017 року № 00003910 на суму 61 141,67 грн (без ПДВ).

Замовником, на виконання умов Договору за період з березня 2016 року по листопад 2017 року, були сплачені Виконавцю кошти у розмірі 944 505 грн, що підтверджується копіями відповідних платіжних доручень.

Рішенням Антимонопольного комітету України "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" від 21.12.2017 № 720-р:

1. Визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" у період з березня 2016 року по листопад 2017 року займало монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг, пов`язаних з обслуговуванням (обробкою) вантажних транспортних засобів, без оплати яких заїзд в Одеській морський торговельний порт є неможливим, з часткою 100 відсотків. 

2. Визнано, що дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротерминал", які полягають у стягненні плати за повний комплекс послуг, пов`язаних з обслуговуванням (обробкою) вантажних транспортних засобів, без оплати яких заїзд в Одеський морський торговельний порт є неможливим, а не тих складових, в яких фактично є потреба у експедиторів (перевізників), і які фактично надаються Товариством з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" та споживаються експедиторами (перевізниками), наслідком чого є стягнення плати за фактично не надані послуги, є порушенням, передбаченим частиною 1 статті 13 та пунктом 2 статті 20 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг обслуговування транспортних засобів на території Сухого порту, що призводить до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання, яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку.

3. За порушення, зазначене у п. 2 цього рішення, накласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" штраф у розмірі 5 369 399 грн.

4. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" забезпечити можливість проїзду в Одеський морський торговельний порт експедиторів (перевізників) територією товариства без сплати за послуги, у випадку якщо експедитори (перевізники) не потребують і не мають наміру їх споживати, крім тих, що стосуються користування територією Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" для проїзду до Одеського морського торговельного порту і без яких забезпечити такий проїзд неможливо.

Як зазначалось вище, підставою звернення з даним позовом, позивач обґрунтовував тим, що внаслідок вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що встановлено рішенням Антимонопольного комітету України від 21.12.2017 № 720-р позивачу було заподіяно шкоду при виконанні відповідачем Договору, а саме, стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс" плату за повний комплекс послуг за Договором, пов`язаних з обслуговуванням (обробкою) вантажних транспортних засобів, без оплати яких заїзд на територію Одеського морського торговельного порту був неможливим, а не тих складових, в яких фактично була потреба у позивача та які фактично йому надавались, наслідком чого є стягнення плати за фактично не надані послуги, що і є заподіянням шкоди, яка має бути відшкодована.

При цьому позивач визначив, що сумою збитків, які підлягають стягненню з відповідача є подвійна сума коштів, сплачена ним на виконання умов Договору за період з березня 2016 року по листопад 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності усіх елементів складу правопорушення, що унеможливлює понесення відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Здійснюючи перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм законодавства при постановленні оскаржуваних судових рішень у даній справі, Суд зазначає таке.

Як унормовано приписами статті 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції" особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування. Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими пунктами 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 статті 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди. 

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Протиправною поведінкою у договірних правовідносинах є поведінка (дія чи бездіяльність) сторони договору, яка не відповідає вимогам закону, полягає у порушенні договірного зобов`язання, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи.

Відповідно до частини 1 статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з частиною 1 статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. 

Відшкодування збитків є одним із видів господарсько-правової/цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність усіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкідливого результату такої поведінки - збитків (шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками (шкодою); вини особи, яка заподіяла шкоду. 

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Отже суди, розглядаючи спори про стягнення збитків, мають встановлювати наявність всіх елементів складу правопорушення у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. 

При поданні позову про відшкодування збитків на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Досліджуючи наявні в матеріалах даної справи докази, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі встановлених обставин справи дійшли наступних висновків.

Узагальнений зміст рішення Антимонопольного комітету України від 21.12.2017 № 720-р у сукупності з його висновком свідчить, що ним встановлено порушення вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції" з боку відповідача, який займає монопольне становище на ринку відповідних послуг, у вигляді стягнення плати за проїзд за Договором за повний комплекс послуг, без оплати яких не був би можливим проїзд на територію Одеського морського торговельного порту, а не тих послугах, у яких була потреба у експедиторів (перевізників), у тому числі у Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс", та які фактично надавалися останньому, що призвело до стягнення плати за фактично не надані послуги обслуговування транспортних засобів на території Сухого порту. 

При цьому у рішенні Антимонопольного комітету України від 21.12.2017 № 720-р по суті застережено такі істотні обставини: без надання та оплати послуг обслуговування транспортних засобів експедиторів (перевізників) проїзд на територію Одеського морського торговельного порту є неможливим; в певних послугах фактично потреба наявна; послуги, які стосуються користування територією Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" для проїзду до Одеського морського торговельного порту і без яких забезпечити такий проїзд неможливо та стягнення за них плати, визнаються Антимонопольним комітетом України як такі, що можуть надаватися та забезпечуватися Товариством з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" за плату. 

Протиправність поведінки Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротерминал", встановлена рішенням Антимонопольного комітету України від 21.12.2017 № 720-р, полягає у зловживанні монопольним становищем у вигляді стягнення плати не за дійсно потрібні споживачам послуги, а за комплекс послуг, які фактично не надавалися, чи у яких не було потреби.

Із Договору убачається те, що послуги Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс" надавались відповідачем на території накопичувального транзитного майданчика Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" за адресою: м. Одеса, вулиця Хаджибейська дорога, 4, тобто, на території відповідача, на якій розташована, зокрема, внутрішня автодорога Сухого порту, яка поєднує Сухий порт з транспортною естакадою (шляхопроводом) Одеського морського торговельного порту.

Тому в процесі отримання послуг за Договором та в ході технологічного процесу проїзду територією накопичувального транзитного майданчику позивач використовував такі об`єкти інфраструктури вказаного майданчика як внутрішні автошляхи, а саме, автомобільні дороги відомчого (технологічного) призначення.

Отже, позивач отримував від відповідача послуги за Договором, зокрема, у вигляді проїзду по території Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" та користування інфраструктурою відповідача, що не заперечується Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс". Тобто, відповідачем надавались позивачу послуги на виконання умов Договору.

Усупереч процесуальному обов`язку доказування, позивачем не доведено переліку та вартості тих послуг, які ним не були спожиті (отримані від відповідача) за Договором, або у споживанні (отриманні) яких у позивача не було потреби.

З огляду на що, суди першої та апеляційної інстанцій вірно зазначили, що вся сума, сплачена позивачем на виконання умов Договору та згідно з його умовами у будь-якому разі не може бути основою для розрахунку збитків, адже є платою згідно з діючим договором, проведеною за узгодженою його сторонами ціною. При цьому неможливість виокремити вартість необхідних послуг не може вважатись належним доведенням розміру такої складової цивільного правопорушення як збитки.

Також суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що позиція позивача щодо розміру збитків та їх визначення - у повному обсязі сплачених за Договором коштів, може свідчити, що протягом березня 2016 року - листопада 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс" безоплатно користувалося територією Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротерминал" для проїзду транспортних засобів до Одеського морського торговельного порту та отримувало пов`язані із цим цілком не потрібні йому послуги. Однак, така позиція позивача суперечить приписам статей 901, 903 Цивільного кодексу України, умовам Договору, з урахуванням обставин його виконання сторонами, рішенню Антимонопольного комітету України від 21.12.2017 № 720-р щодо суті та змісту правопорушення у сфері економічної конкуренції, допущеного Товариством з обмеженою відповідальністю "Євротерминал", та визначенню реальних збитків, у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, статті 224 Господарського кодексу України.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про те, що сплачені позивачем у спірний період на користь відповідача кошти за Договором не можуть вважатися збитками у повному обсязі (в розмірі всієї сплаченої у відповідний період суми коштів).

Таким чином, встановивши, що позивачем не доведено розміру збитків, як одного із елементів складу правопорушення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Суд зазначає, що при наявності зазначених вище достатніх підстав для відмови у позові, суди першої та апеляційної інстанцій додатково зазначили, що позивач як експедитор не може вважатися особою, якій було завдані збитки внаслідок виконання ним умов Договору, оскільки всі зроблені ним та документально підтверджені платежі на користь відповідача за Договором мали бути компенсовані (повернуті) йому клієнтами, з якими в нього було укладено відповідний договір.

Такі висновки зроблено судами, у тому числі на підставі дослідження умов договору про експедирування вантажів від 05.08.2009 № КД-13635, укладеного між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України"  та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс", та з посиланням на приписи частини 1 статті 929 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Проте у судів першої та апеляційної інстанцій були відсутні підстави дослідження умов договору про експедирування вантажів від 05.08.2009 № КД-13635, укладеного між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України"  та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс", оскільки встановлення обставин виконання сторонами вказаного договору прав та обов`язків, у тому числі сплати належної плати експедитору та відшкодування документально підтверджених витрат, понесених експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання такого договору, не відноситься до предмету доказування у даній справі, враховуючи предмет та підстави позову у ній.

Відповідно, підстав для застосування приписів частини 1 статті 929 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" при прийнятті оскаржуваних судових рішень у судів першої та апеляційної інстанцій не було.

Як зазначалось вище, касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, згідно з пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, який визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано частину 2 статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначеної норми у подібних правовідносинах.

Суд зазначає, що зважаючи на вищевикладене, а саме, відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів частини 2 статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", у Суду відсутні підстави для формування висновку Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми в системному зв`язку із іншими нормами цього Закону у подібних правовідносинах.

Із аналогічних підстав, у Суду відсутні підстави для перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій частини 2 статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", з/без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 916/3748/19, від 16.09.2021 у справі № 917/998/20.

Щодо доводів скаржника про те, що судом апеляційної інстанції необґрунтовано відхилено клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи доказів - рішення Антимонопольного комітету України № 718-р від 12.11.2020, яке мало значення для правильного вирішення справи, Суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та (одночасно) перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 

Приписи частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем до апеляційної скарги додано новий доказ у справі - рішення Антимонопольного комітету України № 718-р від 12.11.2020.

В обґрунтування подання до суду апеляційної інстанції додаткових доказів позивач зазначив, що він дізнався про прийняття Антимонопольним комітетом України рішення від 12.11.2020 №718-р під час підготовки апеляційної скарги у даній справі на офіційному веб-сайті Антимонопольного комітету України, безпосередньо учасником провадження №130-26.13/10-20 у якому ухвалено це рішення Антимонопольним комітетом України позивач не був, тому з об`єктивних підстав не знав про існування цього рішення при зверненні з позовом та при розгляді справи у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції дослідивши обґрунтування позивачем подання до суду апеляційної інстанції додаткових доказів вірно зазначив, що скаржником не обґрунтовано неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, які б об`єктивно не залежали від нього.

Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та зазначає, що наведені позивачем обґрунтування не відповідають таким критеріям як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи", у розумінні частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, Суд не вбачає порушення судом апеляційної інстанції приписів частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс" без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для їх скасування.

6. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Транс Лоджістікс" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 22.04.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2021 у справі № 916/3578/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не   підлягає.

Головуючий                                                                                      Н.М. Губенко

Судді                                                                                                  С.В. Бакуліна

                                                                                                                   О.М. Баранець