Ухвала
06 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 302/49/20
провадження № 61-19590ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 21 серпня 
2020 року у складі судді Вотьканича В. А. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року у складі колегії суддів Куштана Б. П., Кожух О. А., Фазикош Г. В. у справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення грошових коштів у розмірі 214 500,45 грн.
 
Позов мотивувала тим, що вона є єдиним спадкоємцем  після смерті батька - ОСОБА_4 , та у встановленому законом порядку прийняла спадщину. 
 
За життя її батько, ОСОБА_4 видав нотаріально посвідчену довіреність 
від 21 грудня 2009 року, якою уповноважив ОСОБА_3 продати належні йому земельні ділянки, бути представником в усіх державних та приватних установах та організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, органах місцевого самоврядування, в БТІ, в відділах земельних ресурсів, органах нотаріату, подавати та отримувати необхідні довідки та документи, розписуватися за нього, замовляти, отримувати експертні оцінки, витяги, довідки, та всі інші документи, які будуть необхідні для вчинення вказаних дій, підписати відповідні договори купівлі-продажу, робити від його імені відповідні заяви (в т.ч. заяви, що стосуються його сімейного стану), та виконувати всі інші дії відповідно до чинного законодавства України, отримувати належні йому гроші, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії, безпосередньо пов`язані з цією довіреністю і в межах наданих повноважень.
 
Відповідно до договорів купівлі продажу від 21 грудня 2009 року № 39 та 
№ 40 відповідач відчужив земельні ділянки, належні ОСОБА_4 
кадастрові номери: 2122485601:01:006:0012, 2122485601:01:006:0013, 2122485601:01:006:0014, загальною вартістю 29 134,56 грн та земельну ділянку кадастровий номер 2122485601:01:006:0011, вартістю 28 400,53 грн. 
 
Посилаючись на те, що під час розгляду іншої цивільної справи (302/931/16) їй стало відомо, що ОСОБА_3 не передавала ОСОБА_4 , отримані від продажу зазначених земельних ділянок грошові кошти, а тому вона як спадкоємець ОСОБА_4 , має право на стягнення з ОСОБА_3 отриманих нею за договорами купівлі-продажу від 21 грудня 2021 року грошових коштів, що з урахуванням трьох процентів річних та інфляційного збільшення боргу складає 214 500,45 грн, позивач просила задовольнити її позовні вимоги.
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень
 
Рішенням Воловецького районного суду від 21 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з їх недоведеності. Зокрема, договори купівлі продажу земельних ділянок, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , укладено 21 грудня 2009 року, а ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Обставини, які підтверджують факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів за договорами купівлі-продажу земельних ділянок установлено рішенням Міжгірського районного суду від 23 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у цивільній справі 
№ 302/931/16-ц, які є преюдиційними для вирішення цієї справи. Крім того, 
21 червня 2011 року, секретарем Молодійської сільської ради Глибоцького району Черкаської області посвідчено заповіт ОСОБА_4 , зареєстрований за № 220 (номер у Спадковому реєстрі 51459363), згідно з яким спадкодавець призначив спадкоємцем земельної ділянки площею 0,35 га, що знаходиться у с. Присліп Міжгірського району Закарпатської області і належала йому на праві власності відповідно до державного акта серії ІІІ-ЗК № 030245 сина - ОСОБА_5 , а всього іншого майна - свою дочку ОСОБА_1 . Таким чином, земельні ділянки, які були предметом договорів купівлі-продажу № 39 і № 40 від 21 грудня 
2009 року, не ввійшли до складу спадщини, оскільки на час складання заповіту вже були продані.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 21 серпня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що судові рішення підлягають касаційному оскарженню з підстав, передбачених підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для заявника.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування 
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Ціна позову у даній справі становить 214 500,45 грн яка станом на 01 січня 
2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00*100=227 000,00). 
 
Ураховуючи наведене, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Щодо доводів заявника про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для заявника
 
Наявність фундаментального значення розгляду касаційної скарги для формування єдиної правозастосовчої практики, заявник обґрунтовує посиланням на неврахування висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц; від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 20 березня 2019 року у справі 
№ 350/67/15-ц, та постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 536/378/15, від 30 травня 2018 року у справі № 712/12338/15-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 554/9348/15-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 923/243/18, від 10 січня 2019 року у справі 
№ 320/4274/16-ц, від 05 лютого 2020 року № 663/2294/17, від 27 вересня 
2019 року у справі № 916/2055/18, від 18 березня 2020 року у справі 
№ 704/435/19, від 27 травня 2020 року у справі № 466/6385/15, від 10 червня 
2020 року у справі № 759/11928/17, від 14 квітня у справі № 343/1397/19, 
від 22 вересня 2021 року у справі 759/13117/13-ц.
 
Перевіривши зазначені посилання заявника, Верховний Суд, виходить з такого.
 
Зокрема, посилання заявника на неврахування правових позицій викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі 
№ 758/1303/15-ц (про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми одноразової грошової допомоги), від 16 травня 2018 року 
№ 686/21962/15-ц (про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання вироку) та Верховного Суду від 20 березня 2019 року 
у справі № 350/67/15-ц (про визнання протиправними дій, визнання права 
на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжними землекористувачами, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування рішень), від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (про стягнення боргу за договором позики), від 11 грудня 2018 року у справі № 923/243/18 (про скасування рішень загальних зборів членів Гаражного кооперативу та скасування державної реєстрації Статуту гаражного кооперативу), від 27 вересня 2019 року у справі 916/2055/18 (про стягнення збитків, що складаються з вартості реалізованих відповідачем з порушенням умов договору предметів застави), 
від 18 березня 2020 року у справі № 704/435/19 (про визнання права власності на спадкове майно), від 27 травня 2020 року у справі № 466/6385/15 (про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошових коштів, отриманих від реалізації спільно набутого рухомого і нерухомого майна), 
від 10 червня 2020 року № 759/11928/17 (про виправлення запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди), від 14 квітня 2021 року у справі 
№ 343/1397/19 (про стягнення заборгованості за користування площею в гуртожитку), від 22 вересня 2021 року у справі 759/13117/13-ц (про визначення конкретного порядку користування земельною ділянкою) є неспроможними, оскільки, вони ухвалені у справах з іншим предметом спору.
 
У постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 536/378/15 зазначено: «Відповідно до частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Таким чином, законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення».
 
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 712/12338/15-ц, зазначено: «у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України). Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення, може посвідчуватись довіреністю, та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору. Порівняльний аналіз термінів довідався та міг довідатися, з наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».
 
У постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 554/9348/15-ц, зазначено: «довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала».
 
У постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 320/4274/16-ц, від 05 лютого 2020 року № 663/2294/17 викладено правовий висновок про застосування частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України та вказано, що «у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України».
 
З наведеного вбачається, що викладені Верховним Судом висновки у наведених судових рішеннях ухвалені у справах за інших встановлених судами фактичних обставин. 
 
Таким чином, заявник належно не обґрунтував в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики, наведені як приклад неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах не знайшли свого підтвердження.
 
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із встановленими судами попередніх інстанцій фактичними обставинами справи, що не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Щодо доводів касаційної скарги про те, що справа має виняткове значення для заявника, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має, виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не обґрунтував наявність виключних обставин, які за положеннями ЦПК України могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (рішення від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).
 
Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 
07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 21 серпня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
  Судді:        	  Г. І. Усик     І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак