Дата документу 09.11.2021 Справа № 337/5553/20

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
09 листопада 2021 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 337/5553/20
Провадження №22-ц/807/2460/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковської А.В., Кочеткова І.В.,
за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ящук Олени Валеріївни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2021 року, повний текст якого складено 21 квітня 2021 року, в складі судді Сидорової М.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що 20.07.2013 між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів, за яким останній отримав у борг кошти у сумі 387 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 20.07.2013, підписаною відповідачем у присутності двох свідків.
Оскільки договором не встановлений строк повернення позики, 28.08.2020 позикодавцем було направлено ОСОБА_1 вимогу про повернення грошових коштів, однак відповідач взятих на себе зобов`язань за договором позики не виконав та позику не повернув.
Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 387 000 доларів США, що станом на 15.12.2020 в перерахунку за курсом НБУ в гривневому еквіваленті становить суму в розмірі 10 784 180,70 грн., а також понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  борг за договором позики від 20.07.2013 в розмірі 387 000 (триста вісімдесят сім тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 15.12.2020 становить суму в розмірі 10 784 180 (десять мільйонів сімсот вісімдесят чотири тисячі сто вісімдесят) гривень 70 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2   судові витрати у вигляді судового збору у загальному розмірі 10964 (десять тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) гривні 00 копійок.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ящук О.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не надана оцінка доводам представника відповідача, що позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим же договором позики від 20.07.2013 та зазначав суму позики в національній валюті України – гривні, тобто 387 000, 00 грн., проте згодом подав заяву про залишення позову без розгляду (справа № 337/1534/19). Вказане свідчить про односторонню зміну умов договору позики, що є неприпустимим. І договір позики, і розписка від 20.07.2013 містять виправлення та закреслення в частині визначення валюти позики, що є неприпустимим в силу положень ст.. 525 ЦК України. Позначення валюти позики символом «$» не підтверджує укладення валюти саме в доларах США, оскільки таке позначення використовується для валют декількох країн. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в п.1 договору позики є місце для визначення еквіваленту у доларах США, отриманої у гривні позики, однак дане місце є порожнім. В оскаржуваному рішенні не надано оцінки тому, що в матеріалах справи містяться дві вимоги позивача до ОСОБА_1 про повернення боргу, одна з яких датована 10.01.2019, в якій ОСОБА_2 просить повернути грошові кошти у розмірі 387 000, 00 грн. та вимога від 29.06.2020, в якій останній просить повернути 387 000, 00 дол. США. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позові щодо надання у борг грошових коштів саме в доларах США позивачем до суду надано не було.

Від представника ОСОБА_2 – адвоката Пшець О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.

У відзиві зазначає, що суд першої інстанції правильно не прийняв доводи відповідача про існування раніше поданого позову, оскільки судовим рішенням в справі № 337/1534/19 не було встановлено певних обставин, які б не потребували доказування при розгляді даної справи, або спростовували  чи підтверджували доводи сторін в цій справі. Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував факт передачі 20.07.2013  ОСОБА_2  в борг  ОСОБА_1  грошових коштів у визначеній в розписці сумі та у валюті доларів США.Відповідачем не спростовано факт власноручного підписання розписки про отримання грошових коштів за вказаним договором, сам договір позики недійсним не визнавався.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників спарви, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідач в порушення вимог діючого законодавства та умов укладеного договору позики не виконав свого обов`язку щодо повернення суми позики у визначений законом строк після пред`явлення вимоги позикодавця про це, чим порушив законні права позивача, які підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача суми боргу в розмірі в розмірі 387 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 15.12.2020р. становить суму в розмірі 10 784 180,70 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 20.07.2013 ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) уклали Договір позики, відповідно до п.1 якого Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність 387 000, 00 «$», які зобов`язувався повернути. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики. Строк повернення грошових коштів договором не визначений ( т.1 а.с. 6-7).

Згідно з розпискою від 20.07.2013, яка підписана ОСОБА_1 в присутності двох свідків, останній отримав безпосередньо від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 387 000, 00 «$», яку зобов`язувався повернути ( т.1 а.с. 8).

29.06.2020 позикодавець ОСОБА_2 особисто підписав вимогу на ім`я ОСОБА_1 про повернення грошових коштів за договором позики від 20.07.2013 в розмірі 387 000 доларів США протягом тридцяти днів від дня отримання даної вимоги ( т.1 арк.10, 91), яку передав своєму представнику поштовим зв`язком ( т.1 арк.102).

28.08.2020 представником позикодавця ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 26.11.2018 ( т.1 а.с. 44) та договору про надання правової допомоги №15/19 від 26.11.2019 ( т.1 а.с. .99), на адресу позичальника ОСОБА_1 цінним листом з описом надіслано письмову вимогу ОСОБА_2 про повернення грошових коштів за договором позики від 20.07.2013 в розмірі 387 000 доларів США ( т.1 а.с. 10).
Вказану письмову вимогу ОСОБА_4 не отримав, вона повернута відправнику неврученою ( т.1 а.с. 11, 103-104).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно частини 4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. 

В матеріалах справи міститься оригінал Договору позики від 20.07.2013, підписаний обома сторонами, а також оригінал розписки ОСОБА_1 від 20.07.2013 ( т.1 а.с. 89, 90), які надані суду представником позивача.

Отже, наявність у ОСОБА_2 оригіналу договору позики та боргової розписки, свідчить про те, що боргове зобов`язання ОСОБА_1 не виконане. 

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи договір позики та розписку, правильно дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Апеляційна скарга не містить посилань щодо заперечення факту укладення сторонами договору позики та отримання відповідачем грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що і договір позики, і розписка від 20.07.2013 містять виправлення та закреслення в частині визначення валюти позики, та помилковість висновку суду першої інстанції про отримання відповідачем грошових коштів у доларах США.

Так, зі змісту ст.3, 6, 627, 629 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із договору позики вбачається, що сума позика зазначена рукописом числом і в дужках словами, закреслено друкований текст «гривень» та міститься рукописний знак $.

Також у розписці ОСОБА_1 сума позика зазначена рукописом числом і в дужках словами, після дужок також стоїть рукописний знак $. В розписці відсутні закреслення валюти «гривня», а тільки міститься знак $.

Оскільки за звичаями ділового обороту, що склався на Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що предметом позики були саме долари США, а не іншої іноземної держави.

Крім того, ураховуючи, що факт передачі грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною ОСОБА_1 , в якій відсутнє посилання, навіть закреслене, на валюту України, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на те, що предмет позики є гривня.

Апеляційний суд погоджується із посиланням суду першої інстанції на те, що договір позики відповідачем не оспорений, недійсним не визнавався, клопотання про призначення у цій справі експертизи для з`ясування питання, чи має розписка позичальника виправлення, дописки або підробки, не заявлялось.

Крім того, відповідно до п. 12 Договору позики, він укладений у двох примірниках сторонам договору, однак, відповідач, посилаючись на наявність виправлень в цьому договорі, не надав суду для огляду свій екземпляр договору.

Щодо твердження апеляційної скарги про те, що позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим же договором позики від 20.07.2013 та зазначав суму позики в національній валюті України – гривні, то колегія суддів погоджується з їх оцінкою та висновком суду про те, що судовим рішенням за результатами розгляду цивільної справи ЄУН 337/1534/19 не було встановлено певних обставин (фактів), які б не потребували доказування при розгляді даної справи або спростовували чи підтверджували доводи сторін у даній цивільній справі.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач, звертаючись вдруге з цим позовом, змінив умови договору позики, оскільки із копій матеріалів справи ЄУН 337/1534/19 вбачається, що а ні договір позики, а ні розписка не містять відмінностей від оригіналів, які наявній в цій справі, а також містять посилання на предмет позики - $.

Звернення до суду ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості за договором позики в національній валюті України – гривні, не є допустимим доказом в цій справі отримання відповідачем позики у гривні.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Саме розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує як укладення договору позики, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми.
Наявний в матеріалах справи оригінал розписки та договору позики свідчать про те, що відповідачем отримана у позику грошова сума у розмірі 387 000, 00 $, що за звичаями ділового обороту, що склався на Україні, є доларами США.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Інших належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката -Ящук Олени Валеріївни залишити без задоволення.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 листопада 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова